ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року | Справа №160/17452/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості 
УСТАНОВИВ:

22.06.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 , у якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 місячного грошового забезпечення за період з 17.04.2023 до 29.04.2023 (посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) в повному розмірі;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 місячного грошового забезпечення за період з 17.04.2023 до 29.04.2023, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 за період з 17.04.2023 до 29.04.2023 на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 у період з 26.03.2022 до 01.04.2023, що перебувала на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17.04.2023 по 29.04.2023 у військовій частині НОМЕР_2 , з 01.05.2023 по 16.12.2025 у військовій частині НОМЕР_5 . Відповідачем нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення із застосуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року. Вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушили його право на належне грошове забезпечення. З урахуванням обставин викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.
Ухвалою від 29 червня 2026 року суд відкрив провадження у справі №160/17452/26 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Відповідач на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, 10.07.2026 надіслав до суду письмовий відзив на адміністративний позов в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що з позивачем у період з 17.04.2023 по 29.04.2023 рік проведено розрахунок у повному обсязі, відповідно до норм діючого законодавства. 
Згідно з ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 у період з 17.04.2023 по 29.04.2023 рік, що підтверджується даними військового квитка черії НОМЕР_6 . 
03.06.2026 позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення перерахунку грошового забезпечення. 
16.06.2026 року за вих.№4372/ФЕС відповідач надав лист-відмову у здійсненні перархунку та надав картку особового рахунку військовослужбовця. 
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача у не здійсненні перерахунку грошового забезпечення, що і стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, а також доводам відповідача у відзиві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела прав.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє грошове забезпечення, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частиною другою статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові та одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною четвертою статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, законодавець визначив право військовослужбовця на отримання грошового забезпечення та водночас делегував Кабінету Міністрів України повноваження щодо встановлення його конкретних розмірів і порядку виплати.
На виконання зазначених положень Закону №2011-XII Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Відповідно до пункту 2 постанови №704 грошове забезпечення військовослужбовців складається, зокрема, з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 4 постанови №704 визначено порядок визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовими званнями.
Суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 до пункту 4 постанови №704 було внесено зміни щодо визначення розрахункової величини для обчислення посадових окладів та окладів за військовими званнями.
Пункт 6 постанови №103, яким відповідні зміни були внесені до пункту 4 постанови №704, визнано протиправним та скасовано постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18, яка набрала законної сили.
У подальшому в судовій практиці сформувався підхід, відповідно до якого після набрання законної сили рішенням у справі №826/6453/18 для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовими званнями застосовувалася величина прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлена законом на 01 січня відповідного календарного року.
Разом із тим суд зазначає, що при вирішенні цієї справи необхідно враховувати актуальну правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16 липня 2026 року у справі №320/29450/24.
У вказаній справі Верховний Суд переглянув спір щодо правомірності постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481, якою було внесено зміни до пункту 4 постанови №704, та за результатами касаційного перегляду скасував судові рішення попередніх інстанцій і відмовив у задоволенні позовних вимог. Постанова Верховного Суду набрала законної сили 16 липня 2026 року.
Верховний Суд у цій постанові виходив, зокрема, з того, що скасування судом пункту 6 постанови №103 саме по собі не означає автоматичного відновлення попередньої редакції пункту 4 постанови №704 у спосіб, який дозволяє суду самостійно визначати іншу розрахункову величину для обчислення посадових окладів та окладів за військовими званнями.
При цьому Верховний Суд наголосив на необхідності розмежування правового регулювання, встановленого різними нормативно-правовими актами, а також на тому, що питання встановлення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців належить до компетенції Кабінету Міністрів України.
Суд звертає увагу, що постанова Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 набрала чинності вже після закінчення спірного періоду, а саме після 29 квітня 2023 року. Відтак положення постанови №481 як такі не регулюють порядок нарахування грошового забезпечення позивачу за період з 17 квітня 2023 року по 29 квітня 2023 року.
Водночас наведена правова позиція Верховного Суду має значення для вирішення цього спору в частині оцінки доводів позивача про те, що суд має самостійно визначити іншу розрахункову величину для обчислення складових грошового забезпечення виключно виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».
Так, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2684 грн.
Разом із тим встановлення законом розміру прожиткового мінімуму для відповідної соціально-демографічної групи саме по собі не означає автоматичного встановлення такого розміру як розрахункової величини для визначення посадових окладів військовослужбовців, якщо порядок та конкретний механізм визначення таких окладів врегульовано постановою Кабінету Міністрів України №704.
При цьому суд не наділений повноваженнями самостійно встановлювати чи змінювати порядок визначення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців, оскільки такі питання належать до нормативного регулювання Кабінету Міністрів України в межах повноважень, наданих йому Законом №2011-XII.
Суд також враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відтак доводи позивача про обов`язковість проведення перерахунку його грошового забезпечення за період з 17 квітня 2023 року по 29 квітня 2023 року із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 грн не ґрунтуються на належній правовій підставі.
Крім того, предметом спору у цій справі є не лише питання правильності визначення розрахункової величини, а й наявність протиправної бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу належного грошового забезпечення за конкретний період.
Як встановлено судом, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 у період з 17 квітня 2023 року по 29 квітня 2023 року.
Відповідач у відзиві зазначив, що за вказаний період із позивачем проведено розрахунок у повному обсязі відповідно до норм чинного на той час законодавства. На підтвердження зазначеного відповідачем надано картку особового рахунку військовослужбовця.
При цьому позивачем не надано доказів того, що за період з 17 квітня 2023 року по 29 квітня 2023 року йому не було нараховано та виплачено складові грошового забезпечення, які передбачені законодавством та належали йому у зв`язку з проходженням військової служби.
Звернення позивача до відповідача 03 червня 2026 року із заявою про проведення перерахунку грошового забезпечення саме по собі не свідчить про наявність у відповідача протиправної бездіяльності, оскільки обов`язковою умовою для визнання бездіяльності протиправною є встановлення невчинення суб`єктом владних повноважень дій, які він зобов`язаний був вчинити на підставі закону.
За результатами розгляду звернення позивача відповідач листом від 16 червня 2026 року за вих. №4372/ФЕС повідомив про відмову у проведенні перерахунку та надав картку особового рахунку військовослужбовця.
Таким чином, відповідач не залишив звернення позивача без розгляду, а надав на нього відповідь із зазначенням своєї правової позиції та документами щодо проведених нарахувань.
Суд наголошує, що незгода позивача із застосованим відповідачем порядком обчислення грошового забезпечення сама по собі не свідчить про протиправність бездіяльності відповідача, якщо такий порядок відповідає чинному на відповідний період нормативному регулюванню.
За таких обставин суд не встановив факту порушення відповідачем права позивача на отримання належного грошового забезпечення за період з 17 квітня 2023 року по 29 квітня 2023 року.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу.
Позивач, звертаючись до суду, повинен довести обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, зокрема факт протиправної бездіяльності відповідача та наявність правових підстав для здійснення перерахунку грошового забезпечення.
Натомість матеріали справи таких доказів не містять.
Суд також зазначає, що вимога про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення є похідною від вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача. Оскільки підстав для визнання такої бездіяльності протиправною судом не встановлено, відсутні й правові підстави для задоволення похідної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату.
Таким чином, за встановлених у справі обставин та з урахуванням актуальної правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 липня 2026 року у справі №320/29450/24, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за період з 17 квітня 2023 року по 29 квітня 2023 року, а також для зобов`язання відповідача здійснити його перерахунок та виплату.
З огляду на викладене адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 задоволенню не підлягає.
Відповідно достатті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При зверненні до суду з цим позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак питання щодо розподілу витрат на сплату судового збору судом не розглядається. Інші судові витрати позивачем не заявлено.
Керуючись ст. 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук