Справа № 950/828/26 
Номер провадження 2-а/950/21/26
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

07 вересня 2026 року     Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого - судді Чхайло О.  В., 
при секретарі судового засідання - Лєсній Н.В.,
за участю: позивача -  ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови № СУ/187/2026 від 26.03.2026,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову № СУ/187/2026 від 26.03.2026, якою його визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн.
Вимоги  ОСОБА_1 мотивовані тим, що вказаною постановою його визнано винуватим у тому, що 27.02.2026 він не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) за повісткою № 6621695 від 13.02.2026 року, про поважність причин неприбуття у встановленому законом порядку не повідомив. Зазначає, що причиною такої неявки було його перебування на стаціонарному лікуванні з 19.02.2026 року по 27.02.2026 року та з 03.03.2026 по 13.03.2026, про що він проінформував другий відділ ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) у телефонному режимі. Також 02.03.2026 мав телефонну розмову з працівником зазначеного відділу ТЦК та СП з приводу неявки по повістці, під час якої розповів, що продовжує лікування та був поставлений до відома про обов`язок явитися до центру комплектування протягом семи днів після дня виписки. На сьомий день після виписки із стаціонару він прибув у другий відділ ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) із усіма підтверджуючими стаціонарне лікування документами. Незважаючи на це, йому було вручено повідомлення про розгляд справи про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП, призначене на 26.03.2026 об 11.30 год у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , куди він прибув у визначений час та надав відповідні пояснення та документи на їх підтвердження. Однак, жодних пояснень та документів не було залучено до матеріалів справи і не взято до уваги. За наслідками розгляду справи його визнано винним за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн.
Позивач вважає дане рішення протиправним, оскільки воно прийняте за відсутності будь-яких реальних доказів вчинення ним правопорушення, у зв`язку із чим, таке рішення підлягає скасуванню. 
Представник відповідача скориставсь правом на подання відзиву на позов, у якому зазначив, що оскаржувана постанова є правомірною та законною. На заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, зазначає, що 20.03.2026 позивач прибув до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), під час чого було виявлено адміністративне правопорушення, вичинене ОСОБА_1 , а саме його неявку за повісткою № 6621695 від 13.02.2026, у зв`язку з чим складено повідомлення про слухання справи про адміністративне правопорушення на 26.03.2026 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час розгляду справи тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, що 27.02.2026 позивач не з`явився за повісткою до  ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ), у зв`язку з чим винесено постанову СУ/187/2026 року від 26.03.2026 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності, установленої ч. 3 ст. 210 КУпАП.
На момент розгляду справи про адміністративне правопорушення позивач не надав жодних належних та допустимих доказів про перебування на стаціонарному лікуванні, а тому його доводи в цій частині представник відповідача вважає голослівними та не підтвердженими.
Також звертає увагу, що позивач доводить той факт, що знаходився на лікуванні в період з 19.02.2026 по 27.02.2026 та з 03.03.2026 по 13.03.2026. В той же час він не надає жодних доказів того, що він не мав можливості прибути за повісткою у період з 28.02.2026 по 02.03.2026 і скористатися правом, передбаченим п. 24 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову служб під час мобілізації, на особливий період» № 560 від 16.05.2024, а саме у найкоротший строк, але не пізніше ніж протягом трьох днів від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки повідомити про причини неявки з подальшим прибуттям до ТЦК та СП у строк, що не перевищує сім календарних днів. 
З огляду на викладене представник відповідача просить відмовити позивачеві у позові, прийняте відносно нього рішення залишити в силі. 
В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав. Послався на доводи, викладені в позовній заяві. 
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, в наданій заяві вказав, що  ІНФОРМАЦІЯ_3 повністю не погоджується з вимогами ОСОБА_1 , вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Розгляд справи просив провести без участі представника відповідача, врахувавши заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву, надані до суду раніше.
Заслухавши позивача, дослідивши докази у справі, суд зазначає наступне.
Між сторонами мають місце правовідносини з приводу оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийняте у справі про адміністративне правопорушення.
Судовим розглядом встановлено, що  ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 8).
27.02.2026 позивач викликався зазначеним центром комплектування, але у визначені дату та час не прибув, що, як вважає сторона відповідача, привело до вчинення  ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, пов`язаного з військовим обліком.
26.03.2026 тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 майором ОСОБА_2 було розглянуто справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП, та винесено постанову СУ/187/2026, якого накладено на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. (а.с. 12).
Як зазначено у даній постанові, посадова особа  ІНФОРМАЦІЯ_2 дійшла висновку про доведеність в діях позивача наступного: 20.03.2026 року о 16:17 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 було встановлено, що  ОСОБА_1  в порядку, передбаченому пунктом 21 Постанови КМУ від 16.05.2024 № 560, за повісткою № 6621695 від 13.02.2026 (визначена дата прибуття 27.02.2026 року о 16.00 годині) до ІНФОРМАЦІЯ_2 не прибув, про поважні причини неприбуття, передбачені п. 23 Постанови КМУ від 16.05.2024 № 560, в порядку, передбаченому п. 24 Постанови КМУ від 16.05.2024 № 560, не повідомив, і таким чином своїми умисними діями, що виразилися у тривалому, неперервному невиконанні обов`язків, передбачених та покладених на нього законом, а саме невиконанні ним вимог абзацу 1, 2, 6 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пп. 2 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2022 № 1487, вчинив триваюче правопорушення, яке припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок або виконанням обов`язку відповідним суб`єктом, вчинивши таке правопорушення в особливий період.
Не оспорюючи того факту, що за вищевказаних обставин він дійсно не прибув у визначені дату та час за повісткою до  ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  ОСОБА_1 не погоджується з прийнятим щодо нього рішенням, посилаючись на наявність поважних підстав такого неприбуття, які підтверджені документально, та ту обставину, що він повідомив про зазначене територіальний центр комплектування та соціальної підтримки у порядку та строки, визначені законом, що виключає його винуватість у вчиненні правопорушення.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Стаття 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. 
У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Стаття 280 КУпАП встановлює, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.
Частиною 1 ст. 210 КУпАП визначено відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.
Відповідно до ч. 3 ст. 210 КУпАП вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Правила військового обліку встановлені Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року № 1487 (далі - Порядок), Положенням про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року № 154.
За змістом цих нормативно-правових актів, військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави та ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення особовим складом у мирний час та в особливий період.
Згідно з Указом Президента України № 303/2014 від 17.03.2014 року Про часткову мобілізацію було прийнято рішення про оголошення та проведення часткової мобілізації, а отже з цього періоду в Україні діє особливий період.
Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан, який в подальшому продовжувався та триває і по теперішній час.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці.
Згідно з пп. 1 п. 27 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024 (далі Порядок № 560) під час мобілізації громадяни викликаються до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів з метою: взяття на військовий облік; проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби; уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки); призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.
Відповідно до приписів Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядку № 560 хвороба громадянина визнається поважною причиною неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, яка підтверджена документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності). 
За правилами п. 24 Порядку № 560 - у разі неприбуття у строк, визначений у повістці, громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше ніж протягом трьох днів від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ), повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ) або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
Аналогічне за змістом правило містить і ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», якою установлено, що у разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
Таким чином, з аналізу вищезазначених норм закону вбачається обов`язок громадян з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки). 
Відповідальність за неявку до ТЦК та СП не настає, якщо особа має поважні причини, підтверджені документально, та повідомила про це відповідний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки у порядку та строки, визначені п. 24 Порядку № 560, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
З наданих позивачем доказів встановлено, що його неприбуття 27.02.2026 до  ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) за повісткою № 6621695 від 13.02.2026 для проходження медичного огляду було зумовлене перебуванням на стаціонарі у КНП СОР «Обласна клінічна спеціалізована лікарня» з 19.02.2026 по 27.02.2026, що підтверджується довідкою № 01-55/1493 від 27.02.2026 (а.с. 13).
У послідуючому, в період з 03.03.2026 по 13.03.2026 ОСОБА_1 також знаходився у стаціонарі зазначеного вище закладу охорони здоров`я і ця обставина також доводиться відповідними медичними документами - випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 326 від 13.03.2026 (а.с. 14). 
Проходження позивачем обстеження та лікування у КНП СОР «Обласна клінічна спеціалізована лікарня» в зазначені періоди суд визнає обставинами, які є поважними в розуміння Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядку № 560.
Докази на їх підтвердження долучені до матеріалів справи та досліджені в судовому засіданні і є такими, що жодних сумнівів у суду не викликають.
Позивач зазначає, що про своє перебування в медичному закладі на стаціонарі він повідомив другий відділ ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) у телефонному режимі, що в судовому засіданні спростовано не було. 
Окрім цього він мав розмову з працівником ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ), який зателефонував йому із номеру НОМЕР_1 . При спілкуванні ОСОБА_1 повідомив про обставини свого неприбуття до центру комплектування, а саме, що він продовжує лікування та отримав роз`яснення про обов`язок з`явитися протягом семи днів після дня виписки. 
Даний факт знайшов своє підтвердження у відтвореному в ході судового розгляду аудіозаписі, наданому позивачем, з якого встановлено, що 05.03.2026  ОСОБА_1 дійсно мав таку телефонну розмову, ймовірніше за все з працівником ТЦК та СП (виходячи зі місту та характеру розмови), у якій позивач заначив, що лікується та був при цьому проінформований про обов`язок явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) по закінченню лікування.
Як зазначає ОСОБА_1 , по закінченню свого лікування він отримав відповідні підтверджуючі документи та 20.03.2026 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) із усіма підтверджуючими стаціонарне лікування документами. Його звернення до центру комплектування 20.03.2026 також знайшло своє підтвердження й у повідомленні про розгляд справи про адміністративне правопорушення (а.с. 11).
Таким чином, у судовому засіданні був доведений той факт, що ОСОБА_1 своєчасно повідомив про причини своєї неявки та в подальшому прибув до  ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) у строк, що не перевищує сім календарних днів і тим самим виконав приписи Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядку № 560.
При цьому суд відхиляє заперечення ІНФОРМАЦІЯ_2 про відсутність доказів поважних причин того, що у період з 28.02.2026 по 02.03.2026 позивач не мав змоги прибути за повісткою, оскільки з 27.02.2026 (день закінчення першого періоду лікування), ОСОБА_1 мав семиденний строк для звернення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, але в подальшому знову продовжив лікування в стаціонарі з 03.03.2026, а тому такий строк був перерваний із причин, які визнаються поважними. 
Тому заперечення сторони відповідача в цій частині суд не приймає.
Щодо доводів відповідача про відсутність на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення будь-яких відомостей про перебування позивача на стаціонарному лікуванні, то такі доводи сторони не є підтвердженими. Жодні докази, на підставі яких суд міг би встановити наявність вказаних заперечення відповідача, стороною надані не були та матеріали справи їх не містять на відміну від доказів позивача, наданих ним на підтвердження своїх позовних вимог та обставин, яким такі вимоги обґрунтовуються.
В той же час доведення правомірності прийнятого рішення у Кодексі адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він є суб`єктом владних повноважень. Це правило закріплено у частині 2 статті 77 КАС України та відоме як презумпція вини суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, незважаючи на заперечення ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо заявлених ОСОБА_1 вимог, наведені позивачем обставини та надані на їх підтвердження докази в ході судового розгляду спростовані не були, а тому суд визнає їх доведеними та вважає, що прийняте відносно  ОСОБА_1 рішення є протиправним, оскільки підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності у даному разі були відсутні. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положення ст. 59 Конституції України є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких спрямовується також і для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності.
Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини. 
Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України, не є вичерпними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62).
Таким чином, відповідальність особи та процедура притягнення особи до відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 (Справа № 1-135/2018(5846/17) звернув увагу на те, що важливою гарантією дотримання прав та обов`язковою складовою справедливого судового розгляду є презумпція невинуватості. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частини перша, друга, третя статті 62 Конституції України).
Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип in dubio pro reo, згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості.
Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Згідно з пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Таким чином, оцінивши всі наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд доходе висновку про необхідність скасування оскаржуваного у даній справі рішення - постанови тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 майора ОСОБА_2 СУ/187/2026 від 26.03.2026 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП, як протиправної.
Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 90, 241-246, 286 КАС України;

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги  ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову № СУ/187/2026 від 26.03.2026, якою  ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення суду складено 15.09.2026

Суддя       Олександр ЧХАЙЛО