КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 серпня 2026 року м. Київ справа №320/4600/24
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу у місті Києві за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов?язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_1 ) з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_2 ; електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненадання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстави, яка визначена абзацом 6 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем у відповідь на заяву позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, рішення за наслідками розгляду заяви не прийнято, що, на думку позивача, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Ухвалою суду від 02 лютого 2024 року відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач правом на надання відзиву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення на електронну адресу копії ухвали про відкриття провадження у цій справі, підписану кваліфікованим електронним підписом головуючого судді, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 05.02.24 о 20:44.
Відтак останнім днем на подання відзиву на позовну заяву було 21.02.2024. 
Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.
З метою реалізації свого права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації позивач 05.01.2024 направив на адресу відповідача заяву про надання відстрочки на підставі абзацу шостого частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». До поданої заяви позивачем було додано документи, які, на його думку, підтверджують наявність підстав для надання відстрочки.
За результатами звернення відповідач листом від 10.01.2024 №1/1/258 повідомив позивача про необхідність з оригіналами поданих документів особисто прибути до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 .
Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначена конституційна норма встановлює обов`язкові межі діяльності суб`єкта владних повноважень, який не може діяти на власний розсуд поза межами та способом, визначеними законом. При цьому обов`язок діяти «у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України» означає не лише наявність у суб`єкта владних повноважень відповідної компетенції, а й обов`язок реалізовувати її у встановленому законом порядку та з належним юридичним результатом.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними військового обов`язку визначається, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини третьої статті 1 цього Закону військовий обов`язок включає, зокрема, взяття громадян на військовий облік, прийняття в добровільному порядку та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, а також дотримання правил військового обліку.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» призов громадян на військову службу під час мобілізації забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють, зокрема, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. 
Пунктом 11 Положення №154 передбачено, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім іншого, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації, які надаються в установленому порядку, та проводять перевірку підстав їх надання.
Таким чином, законодавством на відповідача покладено повноваження щодо здійснення заходів, пов`язаних із призовом громадян на військову службу під час мобілізації, а також щодо перевірки підстав для надання відстрочки від такого призову та її оформлення.
Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача саме з питання реалізації передбаченого законом права на відстрочку від призову під час мобілізації, надавши заяву та документи, які, на його думку, підтверджують наявність відповідної підстави.
При цьому суд враховує, що на момент подання позивачем заяви - 05.01.2024 - постанова Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 ще не була прийнята, а тому положення затвердженого нею Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період не можуть застосовуватися до спірних правовідносин як нормативне регулювання порядку розгляду заяви позивача на дату її подання. 
Натомість питання організації та ведення військового обліку на час виникнення спірних правовідносин регулювалося, зокрема, Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487. 
Разом з тим суд вважає за необхідне розмежувати правовідносини щодо військового обліку та правовідносини щодо реалізації права на відстрочку від призову під час мобілізації.
Порядок №1487 регулює питання організації та ведення військового обліку, визначає відповідні обов`язки військовозобов`язаних та повноваження органів, відповідальних за ведення такого обліку. Водночас перебування особи на військовому обліку, уточнення її військово-облікових даних або необхідність вчинення нею певних дій у сфері військового обліку самі по собі не означають відсутності у такої особи права на звернення з питання надання відстрочки та не звільняють компетентний орган від обов`язку розглянути таке звернення.
Інше тлумачення фактично призвело б до ототожнення двох самостійних правових процедур - ведення військового обліку та вирішення питання про наявність у військовозобов`язаного права на відстрочку від призову.
Суд також звертає увагу, що відповідач, повідомляючи позивача про необхідність особисто прибути до територіального центру комплектування та соціальної підтримки з оригіналами документів, не зазначив конкретної норми закону чи іншого нормативно-правового акта, відповідно до якої особиста явка позивача є обов`язковою передумовою розгляду його заяви про надання відстрочки.
Саме по собі посилання відповідача на необхідність особистого прибуття не може вважатися достатньою правовою підставою для невирішення порушеного у заяві питання по суті.
За змістом частини другої статті 19 Конституції України суб`єкт владних повноважень не вправі самостійно встановлювати додаткові умови реалізації особою права, якщо такі умови прямо не передбачені законом.
У цьому випадку відповідач не зазначив, що подані позивачем документи є неналежними чи недостатніми, не встановив відсутності у позивача передбаченої законом підстави для відстрочки, не прийняв рішення про відмову у її наданні та не навів правової норми, яка б дозволяла залишити заяву без вирішення по суті до моменту особистої явки заявника.
Таким чином, фактично відповідач поставив розгляд заяви позивача у залежність від вчинення останнім додаткової дії - особистої явки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Однак суд вважає, що особиста явка особи та вирішення питання про її право на відстрочку є різними за своїм правовим змістом обставинами.
Навіть якщо відповідач вважав за необхідне отримати оригінали документів, уточнити військово-облікові дані чи перевірити певні відомості, це не звільняло його від обов`язку здійснити передбачені законом дії щодо розгляду поданої заяви та надати за результатами такого розгляду юридично визначену відповідь.
Іншими словами, необхідність проведення додаткової перевірки не є тотожною правовій можливості не розглядати заяву взагалі.
Суд виходить із того, що результатом розгляду заяви особи про реалізацію належного їй права має бути відповідне рішення суб`єкта владних повноважень, у якому повинні бути наведені фактичні та правові підстави висновку органу.
У даному випадку такого рішення відповідачем не прийнято.
Лист від 10.01.2024 №1/1/258 за своїм змістом не містить висновку про наявність або відсутність у позивача права на відстрочку, не містить оцінки поданих ним документів, не встановлює юридичних фактів, які б свідчили про відсутність передбаченої законом підстави для відстрочки, та не містить рішення про відмову в її наданні.
Отже, зазначений лист має інформаційний характер та не може вважатися належним результатом розгляду заяви позивача по суті.
При цьому суд не погоджується з можливим ототожненням факту надання відповіді на звернення із фактом належного розгляду такого звернення.
Сам факт направлення заявнику листа не свідчить про виконання суб`єктом владних повноважень свого обов`язку, якщо з його змісту не вбачається, що порушене у заяві питання фактично вирішене.
У цьому випадку позивач звернувся не просто за отриманням інформації, а з вимогою реалізувати конкретне право - право на відстрочку від призову під час мобілізації.
Тому належним результатом розгляду такого звернення мало бути вирішення питання про наявність або відсутність у позивача відповідної законної підстави для відстрочки, а не лише повідомлення про необхідність його особистої явки.
Такий висновок відповідає також принципу належного врядування, який передбачає, що орган державної влади повинен діяти послідовно, своєчасно та належним чином, а особа має бути в змозі зрозуміти, яке саме рішення прийнято щодо її прав та інтересів і з яких правових та фактичних підстав.
В іншому випадку особа фактично позбавляється можливості зрозуміти позицію суб`єкта владних повноважень та належним чином реалізувати право на її оскарження.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд перевіряє, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
У свою чергу, відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на наведене суд доходить висновку, що відповідач, отримавши заяву позивача від 05.01.2024 про надання відстрочки від призову під час мобілізації та додані до неї документи, не здійснив належного розгляду заяви по суті та не прийняв за результатами її розгляду відповідного рішення, а тому допустив протиправну бездіяльність.
При цьому суд не встановлює у цій справі безпосередньо наявності у позивача права на відстрочку та не надає оцінки достатності поданих ним документів для підтвердження такого права, оскільки відповідна оцінка не була здійснена самим відповідачем у межах його компетенції.
З огляду на це суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача безпосередньо надати позивачу відстрочку від призову під час мобілізації.
Такий спосіб захисту фактично означав би вирішення судом замість компетентного органу питання, яке відповідач не розглядав, та передчасне визначення результату адміністративної процедури.
Водночас це не означає, що відповідач має право повторно залишити заяву позивача без розгляду або обмежитися повідомленням про необхідність особистої явки.
З метою ефективного відновлення порушеного права позивача відповідач має здійснити належний розгляд його заяви від 05.01.2024 по суті, перевірити наведені у ній обставини та додані документи, встановити наявність або відсутність передбачених законом підстав для надання відстрочки та за результатами такого розгляду прийняти відповідне рішення.
При цьому зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача по суті та за результатами її розгляду прийняти відповідне рішення не свідчить про підміну судом суб`єкта владних повноважень та не означає перебрання судом на себе його дискреційних повноважень. Суд не визначає наперед зміст рішення, яке має бути прийняте відповідачем, не встановлює наявність чи відсутність у позивача права на відстрочку та не підміняє встановлену законом процедуру розгляду заяви. Натомість судовий захист у цьому випадку полягає у поновленні порушеного права позивача на належний розгляд його звернення компетентним суб`єктом владних повноважень відповідно до вимог закону. Відповідач, як орган, на який законом покладено повноваження щодо вирішення питання про надання відстрочки, зобов`язаний здійснити належний розгляд поданої заяви, перевірити наведені в ній обставини та подані документи, надати їм відповідну правову оцінку і прийняти за результатами такого розгляду мотивоване рішення. Саме такий спосіб захисту відповідає характеру встановленого судом порушення та забезпечує реальне й ефективне поновлення порушеного права, не виходячи при цьому за межі повноважень адміністративного суду.
Таким чином, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача у цій справі є зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 05.01.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації по суті та за результатами її розгляду прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Водночас позовна вимога про безпосереднє зобов`язання відповідача надати позивачу відстрочку задоволенню не підлягає, оскільки така вимога є передчасною, адже питання щодо наявності у позивача відповідного права відповідачем по суті не вирішувалося.
З огляду на викладене адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
За подання даного адміністративного позову до суду позивачем було сплачено за реквізитами Київського окружного адміністративного суду судовий збір в сумі 1211,20 грн. згідно з квитанцією від 18.01.2024 № 7608-6636-0682-6747, який в силу положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) від 05.01.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) від 05.01.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у відповідності до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, та за результатами розгляду якої прийняти рішення по суті поданої заяви. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 24.08.2026.

Суддя   Панченко Н.Д.