15.07.26
22-ц/812/1359/26
Провадження № 22-ц/812/1359/26

П О С Т А Н О В А 
іменем України

15 липня 2026 року м. Миколаїв
справа № 487/9515/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Коломієць В.В., Кушнірової Т.Б.,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу
Акціонерного товариства «Акцент-Банк»
на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва, ухвалене 17 квітня 2026 року під головуванням судді Притуляк І.О., в приміщенні цього ж суду, дата складення повного судового рішення не зазначена, у цивільній справі 
за позовом 
Акціонерного товариства «Акцент Банк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
В грудні 2025 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - АТ «А-Банк») звернулось з позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позивач зазначав, що 03 грудня 2017 року ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ “А-Банк” (далі — Умови та Правила) з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського (поточного) рахунку. На підставі вказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідачем ініційовано встановлення кредитного ліміту на його банківський рахунок та отримання платіжної картки, як засобу доступу до зазначеного рахунку.
Відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.
У пунктах 2.1.1.2.2-2.1.1.2.4 Умов та Правил відповідач надав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і він надає право банку в будь-який момент змінити(зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку разом з Умовами та Правилами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms складає між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Банк на боргові зобов`язання за кредитом та овердрафтом нараховує відсотки в розмірі встановленому Тарифами Банку, що підтверджується пунктом 2.1.1.12.6 Умов та Правил надання банківських послуг.
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором щодо надання кредитних коштів позичальнику виконав в повному обсязі.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснює погашення по кредиту, відсоткам за користування кредитом, станом на 15 грудня 2025 року має заборгованість у розмірі 20369,46 грн., яка складається з: 16792,38 грн. - заборгованість за кредитом; 3577,08 грн. - заборгованість за відсотками, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати у розмірі 2422,40 грн. 

Узагальнені доводи інших учасників
Правом відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 квітня 2026 року в задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у анкеті-заяві від 03 грудня 2017 року порядок повернення кредитних коштів, зокрема, строки та розміри здійснення періодичних платежів, розмір процентів за користування кредитними коштами та порядок їх сплати не встановлені, процентна ставка та відповідальність позичальника за невиконання умов договору не визначена.
При цьому, банк пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за відсотками у сумі 3577,08 грн.
Однак, долучені до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна GOLD», на які позивач посилається як на підставу для своїх позовних вимог, відповідачем не підписані, доказів його ознайомлення з цими документами позивачем не надано.
З огляду на вищезазначене, суд вважав, що ОСОБА_1 не був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг у АТ «Акцент Банк» та вважає неприйнятними посилання позивача на те, що ці умови та правила є загальнодоступними та розміщені на офіційному сайті фінансової установи, оскільки такі твердження ґрунтуються на припущеннях, що є неприйнятним з огляду на приписи частини шостої статті 81 ЦПК України.
За таких обставин надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», не є складовою укладеного сторонами договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом, порядку та строків повернення кредитних коштів.
Враховуючи, що в анкеті-заяві від 03 грудня 2017 року розмір процентної ставки не визначений, строки здійснення періодичних платежів за кредитом не встановлені, суд дійшов висновку, що нарахування позивачем процентів за користування ОСОБА_1 кредитними коштами, списання Банком внесених боржником в рахунок погашення кредиту коштів та зарахування цих коштів на погашення відсотків, є неправомірним та безпідставним та призвело до збільшення суми заборгованості за тілом кредиту за рахунок протиправно списаних банком відсотків.
Згідно з наданих позивачем розрахунку заборгованості, виписки про рух коштів по рахунку, всього позивач списав з рахунку відповідача за період з 03 грудня 2017 року по 15 грудня 2025 року 39194,88 грн, процентів за користування кредитом, що не передбачено укладеним сторонами Договором.
З огляду на встановлені судом обставини та умови кредитного договору суд вважав, що із суми витрат за весь період кредитування, яка обчислена позивачем і становить 128702,18 грн. (станом на 15.12.2025 року) слід виключити суму, яка нарахована за відсотками за користування кредитом («списання відсотків»), яка становить 39194,88 грн.
За такого суд дійшов висновку, що позивачем хибно розрахована заборгованість за тілом кредиту за рахунок його штучного збільшення через включення нарахованих відсотків за користування кредитом, а тому заборгованість відсутня, оскільки сума зарахувань перевищує суму витрат та відповідачем фактично виконаний обов`язок за підписаною ним анкетою-заявою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ «А-Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було досліджено механізму, а також процедури ознайомлення споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердив під розпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку. Як вбачається з розрахунку заборгованості, боржник користувався кредитом, значить ознайомився з Умовами і Правилами надання банківських послуг в А-Банку і погодився з ними, оскільки даний кредитний договір є договором Оферти. 
Доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення частини 2 статті 638, частини 2 статті 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією та сплата періодичних платежів.

Крім того, апелянт зазначає, що згідно частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто, навіть якщо врахувати думку суду першої інстанції щодо не підписання позичальником Тарифів та Умов і Правил, позичальник отримав кредитну картку та скористався кредитними коштами, тобто він погодився з умовами, що діяли на момент зняття коштів і вже повинен сплачувати процентну ставку. Посилання на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 в частині відмови у стягненні процентів жодним чином не обґрунтовано, оскільки в справі №342/180/17 розглядався випадок, коли Тарифи Банку не було підписано боржником. В даному ж випадку до матеріалів справи додано не тільки Тарифи із сайту Банку (як зазначив суд), а Паспорт споживчого кредиту за програмою “Кредитна картка”, в якому чітко зазначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка, та багато іншого. Паспорт продукту підписано боржником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року по справі №524/5556/19 (стосовно підпису), дана судова практика у цій категорії справ є незмінною.
Номер телефону, на який направлявся одноразовий ідентифікатор між сторонами погоджено, а саме – його зазначено особисто відповідачем в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А- Банку, яку він підписав власноруч.
В даному випадку потрібно використовувати не постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, а іншу судову практику, а саме постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року по справі №284/157/20.
Підписавши анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, та паспорт споживчого кредиту  ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання.
Щодо сумнівів суду відносно розрахунку заборгованості, то вони є необґрунтованими, однак на підтвердження вірності розрахунку Банк надавав банківську виписку.

Узагальненні доводи інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від відповідача до апеляційного суду не надійшов.

2.Мотивувальна частина
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України та враховуючи, що рішення суду постановлене у справі з ціною позову 20369,46 грн, яка є меншою ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи. 
Згідно частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, оскільки рішення у цій справі ухвалено за відсутності учасників справи, повне судове рішення складено 15 липня 2026 року, датою ухвалення рішення є 15 липня 2026 року.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 03 грудня 2017 року, ОСОБА_1 підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент Банк».
В Анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.а-bank.com.ua. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті A-Банку www.а-bank.com.ua.
Водночас у вказаній Анкеті-заяві не зазначено про будь-які умови нарахування процентів, пені та штрафу.
На підставі вказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» відповідачу надано грошові кошти у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку.
Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджується, зокрема, випискою з карткового рахунку за 2017- 2025 роки.
Згідно з довідкою А-Банку, ОСОБА_1 було відкрито рахунок № НОМЕР_1 та видано картки: № НОМЕР_2 строк дії до серпня 2021 року та № НОМЕР_3 строк дії до жовтня 2027 року (а.с.46).
Як вбачається з довідки АТ «А-Банк» за лімітами, ОСОБА_1 03 грудня 2017 року встановлено кредитний ліміт у сумі 3000 грн, який у подальшому збільшувався та зменшувався: 05 квітня 2018 року до 6000,00 грн; 10 листопада 2018 року до 10000,00 грн; 26 січня 2019 року до 14000,00 грн; 05 листопада 2021 року до 12050,00 грн; 09 травня 2023 року до 20 000,00 грн, 21 серпня 2023 року до 19090,00 грн. (а.с.45).
З наданої позивачем виписки по картці за період з 03 грудня 2017 року по 15 грудня 2025 року вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, як шляхом зняття готівки в банкоматах, так і оплати в магазинах та інше, а також частково здійснював сплату в рахунок погашення заборгованості (а.с. 20-44).
Відповідач на погашення кредитних коштів проводив оплату, останній раз 30 листопада 2025 року на суму 700 грн.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача перед АТ «А-Банк» за вказаним кредитним договором станом на 15 грудня 2025 року складає 20369,46 грн, з яких: 16792,38 грн - заборгованість за кредитом, 3577,08 грн - заборгованість за відсотками (а.с.8-17).

Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним в письмовій формі.
З огляду на зазначені норми права Верховний Суд в своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19.

Заявляючи позовні вимоги, АТ «А-Банк» посилалося на те, що 03 грудня 2017 року між позивачем, та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, відповідно до якого АТ «А-Банк» надало відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
На підтвердження умов договору АТ «А-Банк» надало копію анкети-заяви позичальника від 03 грудня 2017 року, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» та Тарифи з користування кредитною краткою «Універсальна, «Універсальна Gold».
Разом з тим, на думку колегії судів, вищевказані документи не підтверджують наявність між сторонами домовленості щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, а також наявність заборгованості у розмірі, визначеному позивачем.
Так, у анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» становлять договір про надання банківських послуг.
Втім, з матеріалів справи убачається, що ані Тарифи з користування кредитною краткою «Універсальна, «Універсальна Gold», ані Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» не містять підпису позичальника ОСОБА_1 .
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» містить лише анкетні дані відповідача ОСОБА_1 , його контактну інформацію. Сама ж анкета-заява не містить жодних даних про умови кредитування. Зокрема, вона не містить відомостей щодо розміру процентів за користування кредитними коштами або будь-які інші умови договору (а. с .18).

Відповідно до частини 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «А-Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
За правилами частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначалось вище, у анкеті-заяві позичальника від 03 грудня 2017 року процентна ставка за користування кредитними коштами взагалі не зазначена.
Разом з тим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, окрім тіла кредиту, стягнути також складову його повної вартості, а саме: заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03 грудня 2017 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку та Тарифи користування кредитною краткою «Універсальна, «Універсальна Gold», як на невід`ємні частини спірного договору.
У Витягу з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «А-Банк» та Тарифах користування кредитною краткою «Універсальна, «Універсальна Gold», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, комісія, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, та інші умови.
При цьому, матеріали даної справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «А-Банк» та Тарифи користування кредитною краткою «Універсальна, «Універсальна Gold», розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово можуть змінюватися самим АТ «А-Банк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин (03 грудня 2017 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (грудень 2025 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «А-Банк» та Тарифи у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу, як позичальнику, Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір та сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною 4 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ «А-Банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17).
Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції факту підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», в якому чітко зазначені всі умови кредитування, строки, процентна ставка тощо, та незастосування правової позиції Верховного Суду у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №284/157/20, то слід зазначити наступне.
Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 відступив від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №284/157/20-ц, від 18 листопада 2020 року у справі №313/346/20 та від 26 грудня 2019 року у справі №467/555/19. При цьому Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суду потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. 
У Паспорті споживчого кредиту, на який посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеній у цьому Паспорті (а.с.19 зворот).
За такого, не можна вважати, що сторонами узгоджені конкретні умови кредитування, зазначені у наданому банком Паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка».
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено факт погодження всіх істотних умов договору із відповідачем, та обґрунтованості розрахунку заборгованості.
Водночас, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625,1048 ЦК України банк, звертаючись із позовом, не пред`являв.
Щодо наведеного судом розрахунку заборгованості за кредитом, який проведений виходячи із різниці отриманих та повернутих позичальником кредитних коштів, то у зв`язку із тим, що суд виходив із недоведеності досягнення сторонами домовленості стосовно сплати процентів за користування кредитними коштами, відсутні підстави вважати такий розрахунок помилковим.
Так, з наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що за період користування коштами позивачем нараховано відповідачу процентів загальний розмір яких складає 39194,88 грн. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач списав з рахунку відповідача за період з 03 грудня 2017 року по 15 грудня 2025 року 39194,88 грн. процентів за користування кредитом, що не передбачено укладеним сторонами Договором.
При цьому сума зарахувань грошових коштів, які були здійсненні відповідачем, за період зазначений у виписці з (03.12.2017 року по 15.12.2025 року) становить - 108557,99 грн., а сума витрат, яка також містить в собі нараховані відсотки, становить 128702,18 грн.
Станом на 15 грудня 2025 року банк нарахував заборгованість по процентам в розмірі 3577,08 грн. Тобто сплачені ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 35 617,8 грн (39194,88 -3577,08) безпідставно зараховані АТ «А-Банк» на погашення процентів.
Заперечень, щодо вказаного розрахунку суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить. Посилань на те, що нараховувались відсотки в іншому розмірі, апелянт також не зазначає.

За такого, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що оскільки сторони у кредитному договорі не передбачили нарахування з позичальника процентів та інших платежів у розрахованому позивачем розмірі, то зарахування вказаних сум судом першої інстанції на погашення тілу кредиту є правомірним.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду про відмову у стягненні процентів, оскільки дії відповідача з користування кредитними коштами, на думку банку, свідчать про обізнаність та згоду ОСОБА_1 з умовами кредитування, зазначеними в Умовах та Правилах надання банківських послуг в АТ «Акцент Банк» і Тарифах по картці «Універсальна», «Універсальна Gold», доданих позивачем до позовної заяви, - суперечать встановленим обставинам справи, вищевикладеним положенням закону та наведеному висновку Великої Палати Верховного Суду, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Частиною 4 статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, §23).
Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо судового збору
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для зміни розподілу судових витрат апеляційний суд не вбачає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 квітня 2026 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
  Головуючий	  І.В. Лівінський	
  Судді	  В.В. Коломієць   Т.Б. Кушнірова	

Повне судове рішення складено 15 липня 2026 року.