Справа № 372/671/25 
Провадження 2-126/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2026 року  Обухівський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Потабенко Л.В.
при секретарі Дорошенко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА ЖИТТЯ» про застосування нікчемності правочину, 
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2025 року представник позивача ТОВ «Цикл Фінанс» - адвокат Дорошенко М.А., яка діє на підставі договору про надання правничої допомоги № 16/05 від 16.05.2023 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій вона просить суд стягнути заборгованість за кредитним договором №22039000070600 від 30.07.2018 року в сумі 113 981,20 грн., яка складається з: 75 865,42 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 5 139,72 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам; 29 855,23 грн. - прострочена заборгованість по комісії; 2684,35 грн. - збитки від інфляції; 3 % річних – 436,49 грн., а також за кредитним договором №26250058844801 від 11.01.2018 року в сумі 21 092,83 грн., яка складається з: 7 820,51 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 9 564,44 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам; 3 386,17 грн. - прострочена заборгованість по комісії; збитки від інфляції – 276,71 грн.; 3% річних – 44,99 грн.; судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 570,00 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 11.01.2018 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №26250058844801, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти в сумі 7 840,36 грн. із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами зі строком кредитування до 08.01.2021 року (п. 1.2 Кредитного договору - 2).
30.07.2018 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №22039000070600, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти в сумі 88 250,72 грн. із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами зі строком кредитування до 30.07.2022 року (п. 1.2 Кредитного договору - 1).
15.12.2021 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладено Договір факторингу №15/12/2021, відповідно умов до якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право нового кредитора до відповідача за кредитними договорами.
В свою чергу відповідач свої зобов`язання за вказаними кредитними договорами належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість станом на 07.02.2025 року (дата звернення до суду) за кредитним договором №26250058844801 від 11.01.2018 року, що становить 21 771,12 грн., яка складається з: 7 820,51 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 5 139,72 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам; 3 386,17 грн. - прострочена заборгованість по комісії.
Заборгованість за кредитним договором №22039000070600 від 30.07.2018 року становить 110 860,37 грн., яка складається з: 75 865,42 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 5 139,72 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам; 29 855,23 грн. - прострочена заборгованість по комісії.
Указував, що відповідач в порушення умов укладених договорів не виконує своїх зобов`язань по поверненню кредитних коштів ні первісному, ні новому кредитору, внаслідок чого, враховуючи санкції ст. 625 ЦК України, утворилась заборгованість по кредитному договору №22039000070600 від 30.07.2018 року в сумі 113 981,20 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту 75 865,42 грн; простроченої заборгованості за відсотками 5139,72 грн; простроченої заборгованості по комісії – 29855,23 грн; збитків від інфляції 2684,35 грн; 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦПК України 436,49 грн.. По кредитному договору № 26250058844801 від 11.01.2018 року в сумі 21092,83 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту 7820,51 грн; простроченої заборгованості за відсотками 9564,44 грн; простроченої заборгованості по комісії – 3386,17 грн; збитків від інфляції 276,71 грн; 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦПК України 44,99 грн.. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з вищезазначеною позовною заявою.
Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 13.02.2025 року у даній цивільній справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження.
18.03.2025 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА ЖИТТЯ» про застосування нікчемності правочину в якій просив: застосувати нікчемність правочину (із моменту вчинення) щодо стягнення щомісячно комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1,99% Кредитного договору №26250058844801 від 10.01.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Кредит Дніпро» який передбачає сплату одноразової комісії за видачу кредиту, у зв`язку з тим, що дана умова порушує вимоги ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» та є платою за дії, що не є послугою; застосувати нікчемність правочину (із моменту вчинення) щодо стягнення щомісячно комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1,99% Кредитного договору №22039000070600 від 30.07.2018 року укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Кредит Дніпро» який передбачає сплату одноразової комісії за видачу кредиту, у зв`язку з тим, що дана умова порушує вимоги ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» та є платою за дії, що не є послугою; визнати недійсним пункт 1.5. Кредитного договору №22039000070600 від 30.07.2018 року, який передбачає обов`язкове страхування та договірне списання коштів у сумі 14 214,88 грн.; зобов`язати ПрАТ "СК "УНІКА Життя" повернути позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 суму 14 214,88 грн, отриману за договором страхування, укладеним на підставі цієї недійсної умови; визнати недійсними пункти 1.2. Кредитного договору №22039000070600 від 30.07.2018 року у частині встановлення 56% річних за прострочення як такі, що суперечать Цивільному кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», порушують права позичальника споживача та мають несправедливий характер. Обґрунтувавши тим, що відповідно до кредитного договору №26250058844801 від 10.01.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Кредит Дніпро», банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 10 000.00 гривень. Згідно з договором, передбачалася річна процентна ставка 0,001%, щомісячна комісія за обслуговування кредиту в розмірі 1.99 % та строк кредитування до 08.01.2021 року. Відповідно до кредитного договору №22039000070600 від 30.07.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Кредит Дніпро», банк надав відповідачу кредит у розмірі 88 250,72 грн, зі строком повернення до 30.07.2022 року. Відповідно до цього договору, формальна річна процентна ставка склала 0,001%, щомісячна комісія за обслуговування кредиту становила 1,99% від суми кредиту. Крім того, у забезпечення виконання договору передбачалося укладення договору страхування життя та працездатності позичальника із одноразовим страховим платежем у розмірі 14 214,88 грн. Вказані договора містять низку умов, які прямо порушують права ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг, є несправедливими, не відповідають законодавству України, а тому повинні бути визнані нікчемними або недійсними у відповідних частинах. Зокрема, у цих кредитних договорах наявні такі умови: приховане значне збільшення вартості кредиту шляхом формального встановлення річної процентної ставки 0,001%, що не відповідає дійсній вартості кредиту, яка фактично становить 89,91% річних; встановлення щомісячної комісії у розмірі 1,99% від суми кредиту, яка є прихованим збільшенням процентної ставки, а також порушенням принципу справедливості договірних відносин; примусове страхування позичальника із одноразовим страхуванням на суму 14 214,88 грн, що є нав`язаною умовою і порушує права споживача. Відсутність надання позичальнику паспорта споживчого кредиту із розрахунком реальної річної процентної ставки, загальної вартості кредиту та графіка платежів; встановлення штрафної санкції у розмірі 56% річних за прострочену заборгованість, що є неспівмірною і несправедливою; відсутність окремого графіка платежів та повного розрахунку сукупної вартості кредиту до моменту укладення договорів. 
Зазначені умови, на погляд відповідача, є нікчемними відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суттєво порушують баланс інтересів сторін та права споживача, а також не відповідають вимогам статей 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
07.04.2025 року відповідачем подано на адресу суді відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що вимоги ТОВ «Цикл Фінанс» про стягнення заборгованості є безперспективними, оскільки строк звернення до суду сплив. Кредитні договори, на яких ґрунтуються вимоги позивача, містять умови про сплату позичальником додаткових комісій: зокрема, щомісячна комісія за обслуговування та ймовірно одноразова комісія за видачу кредиту. Відповідач фактично сплатив частину цих комісій, решту ж комісій позивач нарахував як борг, а тому такі умови договорів про сплату комісій суперечать імперативним нормам законодавства про захист прав споживачів, а отже, є нікчемними. Згідно з ч.4 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», за договором про споживчий кредит забороняється вимагати від споживача плату за дії, які не є фактичними послугами для нього, тобто будь які платежі за суто технічні дії кредитодавця не є платою за окрему послугу споживачеві і не можуть стягуватися. В обґрунтування позову ТОВ «Цикл Фінанс» подало лише внутрішні документи – так звані довідки про заборгованість станом на 30.01.2025 р. по кожному з кредитних договорів, а також розрахунок боргу і копії виписок з рахунку боржника. Надавана довідка – це односторонній документ, складений самим позивачем, який відображає його власний облік боргу. Первинними документами щодо кредитних правовідносин є, зокрема, кредитний договір, додаткові угоди до нього, графік платежів, банківські виписки про рух коштів на рахунках позичальника, квитанції про внесення платежів тощо, натомість довідка чи таблиця, підготовлена фінансовою компанією, не є первинним бухгалтерським документом і не може самостійно підтверджувати існування та розмір боргу. У долучених до матеріалів справи довідках відсутні підписи. Таким чином, істотна частина заявленого боргу складається з сум, які не підлягають стягненню за законом. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги ТОВ «Цикл Фінанс» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач пропустив строк звернення до суду, а значна частина заявленої суми складається з платежів, не дозволених законом до стягнення, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 лютого 2026 року зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА ЖИТТЯ» про застосування нікчемності правочину, прийнято до спільного розгляду із первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та об`єднано в одне провадження. Призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 24 березня 2026 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою суду від 08 червня 2026 року по справі залучено Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА ЖИТТЯ» в якості співвідповідача.
Представником позивача до суду було подано клопотання, в якому підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за відсутністю представника позивача на підставі наявних доказів, що додані до позову.
Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились на адресу суду надали заяву в якій просили відмовити в задоволенні первісних позовних вимог, зустрічний позов підтримали в повному обсязі.
29.07.2026 року представником Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА ЖИТТЯ» подано на адресу суду додаткові пояснення, відповідно до яких представник зазначив, що під час укладення договору страхувальником було підписано як заяву на страхування, так і сам договір страхування, що підтверджує його вільне волевиявлення щодо укладення такого договору. Підписуючи договір, страхувальник підтвердив, що отримав усю інформацію в обсязі та порядку, передбачених частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також страхувальник підтвердив, що зазначена інформація є доступною в місцях обслуговування клієнтів страховика та/або на офіційному вебсайті страховика, а її обсяг є повним і достатнім для правильного розуміння суті фінансових послуг, що надаються страховиком (п. 11.3 умов Договору). Протягом усього строку дії договору страхувальник не звертався із заявою про його дострокове припинення, відтак у період з 30.07.2018 по 30.07.2022 життя страхувальника перебувало під страховим захистом відповідно до умов договору. За таких обставин страховий платіж, сплачений страхувальником 30.07.2018, поверненню не підлягає.
Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду . Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, частиною 1ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до вимог ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У частині 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України.
Як вбачається з матеріалів справи, 11.01.2018 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено договір № 26250058844801, вказаний договір містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.
Його підписано ОСОБА_1 11.01.2018 року.
Крім того, у договорі сторони погодили суму кредиту 10 000,00 грн, строк кредиту 12 місяці, процентну ставку.
За вказаних обставин, суд уважає встановленим факт укладення між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро» кредитного договору № 26250058844801 від 11.01.2018 року.
30.07.2018 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №22039000070600 вказаний договір містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.
Його підписано ОСОБА_1 30.07.2018 року.
Крім того, у договорі сторони погодили суму кредиту 88 250,72 грн, строк кредиту 48 місяці, процентну ставку.
За вказаних обставин, суд уважає встановленим факт укладення між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро» кредитного договору №22039000070600 від 30.07.2018 року.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", п. 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписка з банківського рахунку є первинним документом, що підтверджує здійснені по банківському рахунку операції. Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц наголосив, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки по картковим рахункам можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Такі висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 22.11.2023 у справі № 619/1384/21, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14, від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18.
Таким чином, саме виписка по рахунку є належним і допустимими доказом, що підтверджує виконання позивачем умов кредитних договорів щодо надання в користування кредитних коштів та користування позивачем кредитними коштами.
Установивши факт існування між сторонами невиконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву.
З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №26250058844801 від 11.01.2018 у сумі 17 384,95 грн, яка складається з 7820,51 грн заборгованості за тілом кредиту, 9564,44 грн заборгованості за відсотками та за кредитним договором №22039000070600 від 30.07.2018 у сумі 81 005,17 грн, яка складається з 75865,42 грн. заборгованості за тілом кредиту, 5139,72 грн заборгованості за відсотками
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №761/33403/17).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).
З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).
Із матеріалів справи слідує, що ТОВ «Цикл Фінанс» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за Кредитними договорами №26250058844801 від 11.01.2018 року та №22039000070600 відж 30.07.2018 року, а саме:
- договір факторингу №15/12/21 від 15.12.2021, укладений ТОВ «Цикл Фінанс» з первісним кредитором АТ «Банк кредит Дніпро»;
- витягами з реєстру боржників до договору факторингу №15/12/21 від 15.12.2021;
- акт приймання-передачі прав вимоги за Договором факторингу №15/12/21 від 15.12.2021;
- платіжну інструкцію № 3251 від 15.12.2021, якою підтверджується оплата згідно договору факторингу №15/12/21 від 15.12.2021.
Всупереч умовам кредитних договорів ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань, не погасив наявну заборгованість ні попередньому кредитору, ні новому, а тому вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо вимог позивача про стягнення простроченої заборгованості по комісії у розмірі 3 386,17 грн. за №26250058844801 від 11.01.2018 та комісії у розмірі 29 855,23 грн. за кредитним договором №22039000070600 від 30.07.2018 та вимог зустрічного позову про застосування нікчемності правочину щодо стягнення щомісячної комісії за обслуговування кредиту за кредитними договорами суд зазначає наступне.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину єнедодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину немає наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначені Законом України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10 червня 2017 року.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця такредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням іповерненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Водночас Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, упорядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Зважаючи на викладене, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладений після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі з подібними правовідносинами № 204/224/21 зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Установлено, що умовами оскаржуваних кредитних договорів передбачена необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням.
При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику тазаякі банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
Таким чином, враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
З огляду на встановлені у справі обставини щодо нікчемності правочину в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, то в задоволенні первісних позовних вимог про стягнення простроченої заборгованості по комісії у розмірі 3 386,17 грн. за №26250058844801 від 11.01.2018 та комісії у розмірі 29 855,23 грн. за кредитним договором №22039000070600 від 30.07.2018 року, необхідно відмовити.
А вимоги ОСОБА_1 за зустрічним позовом щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, у цій справі підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання ТОВ «Цикл Фінанс» здійснити перерахунок заборгованості по кредитним договорам №26250058844801 від 11.01.2018 року та №22039000070600 від 30.07.2018 року укладеному між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по кредитним договорам №26250058844801 від 11.01.2018 року та №22039000070600 від 30.07.2018 року, що забезпечить захист інтересів позивача.
Також первісним позивачем окрім вимоги про стягнення заборгованості за кредитом заявлено вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 15.12.2021 року по 23.02.2022 року та 3% річних нараховані за період з 15.12.2021 року по 23.02.2022 року.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).
Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).
Карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України.
Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Отже, Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625 ЦК України з 24 лютого 2022 року.
Отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, підлягають, задоволенню оскільки позивачем при нарахування дотримано вимоги закону, оскільки кошти нараховувалися в період з 15.12.2021 року по 23.02.2022 року.
Щодо зустрічних позовних вимог в частині визнання недійсним п. 1.5. та розділу 4 Кредитного договору №22039000070600 від 30.07.2018, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», в частині встановлення страхової оплати в розмірі 14214,88 грн., то суд зазначає наступне.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач за зустрічним позовом зазначив, що відповідно до п. 1.5 оспорюваного кредитного договору, банк нав`язав йому послуги страхування вартістю 14214,88 грн.
Відповідно до п. 1.5. кредитного договору №22039000070600 від 30.07.2018 клієнт в порядку договірного списання, на підставі ст. 1071 Цивільного кодексу України та ст. 28 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», доручає банку в дату видачі кредиту, здійснити перерахування з рахунку клієнта на користь страховика ПрАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» суму страхового платежу у розмірі 14214,88 грн. за весь період страхування, згідно договору страхування №22039000070600 від 30.07.2018.
Відповідно до договору страхування №22039000070600 від 30.07.2018 ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений в усній та письмові формі із умовами програми страхування життя, умовами цього Договору страхування, отримав для ознайомлення та ознайомився в усній та письмовій формі з Правилами Добровільного страхування життя ПрАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» та засвідчив своє повне та безумовне розуміння їх змісту та свій свідомий і компетентний вибір страхової послуги.
Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно із статтею 983 ЦК України договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.
Отже, позивач в письмовому вигляді підтвердив, що він доручає банку в дату видачі кредиту здійснити перерахування з рахунку клієнта на користь страховика ПрАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» суму страхового платежу у розмірі 14214,88 грн., а також, що він ознайомлений в усній та письмові формі із умовами програми страхування життя, умовами цього Договору страхування, отримав для ознайомлення та ознайомився в усній та письмовій формі з Правилами Добровільного страхування життя ПрАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» та засвідчив своє повне та безумовне розуміння їх змісту та свій свідомий і компетентний вибір страхової послуги.
Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору страхування, такий договір, згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину і є обов`язковим для виконання сторонами, а тому відсутні підстави для визнання недійсним п. 1.5. кредитного договору №22039000070600 від 30.07.2018 щодо страхової оплати, як і відсутні підстави для задоволення вимоги про зобов`язання ПрАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» повернути ОСОБА_1 суму страхового платежу у розмірі 14214,88 грн..
Щодо зустрічної позовної вимоги в частині визнання недійсним п. 1.2 кредитного договору №22039000070600 від 30.07.2018 року, в частині встановлення 56% річних за прострочення, як такі, що суперечать ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Про таке зазначається у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина 3 статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Тлумачення частини 1 статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17).
У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За положеннями статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
За положеннями статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 19991 року № 1023-XII тут і далі в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору (далі – Закон № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди (частина 3 цієї статті).
Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (частина 4 цієї статті).
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина 5 цієї статті).
Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (частина 7 статті 18 Закону № 1023-XII).
Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що оспорювані умови договору є недійсними на підставі статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки умови договору, які порушують баланс прав і обов`язків сторін, є недійсними. Штрафна ставка 56% річних, встановлена договором, є надмірною та несправедливою, оскільки не передбачає можливості її зменшення залежно від обставин (зокрема, якщо прострочка виникла з об`єктивних причин), та значно перевищує середні ринкові ставки за споживчими кредитами та навіть граничні ставки, які встановлює НБУ, та покладає на споживача надмірний фінансовий тягар, який він об`єктивно не міг передбачити та оцінити на момент укладення договору.
Судом встановлено, що при укладенні кредитного договору ОСОБА_1 отримав від кредитора всю необхідну інформацію щодо умов кредиту, зокрема й розміру штрафної процентної ставки за прострочену заборгованість, з якими погодився підписавши кредитний договір. Таким чином, остання діяв на свій розсуд та усвідомлював свої зобов`язання щодо несвоєчасного повернення кредитних коштів у визначеному розмірі з урахуванням визначеної сторонами штрафної процентної ставки за користування запозиченими коштами.
Принцип свободи договору передбачає право споживача відмовитися від укладення договору про надання споживчого кредиту або відкликати згоду на укладення такого договору, між тим позивач свідомо погодилася на такі умови кредитного договору щодо розміру штрафної процентної ставки.
За наведених обставин суд приходить до висновку про недоведеність порушень законодавства про захист прав споживача, на які посилався позивач за зустрічним позовом, та відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. 
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст.261 Цивільного кодексу України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 Цивільного кодексу України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно зі ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами 07.02.2025 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 р. на усій території України введено карантин та Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запроваджування обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236 та від 21.04.2021 р. № 405 «Про внесення змін до деяких актів КМУ» було продовжено карантин.
Слід зауважити, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257. 258. 362, 559. 681, 728. 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Так, відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Окрім того, згідно п. 19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та станом на день розгляду справи не закінчився.
Разом із тим, внесено зміни до розпорядження КМУ від 25.03.2020 №338 «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» і постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Продовжено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 30.04.2023. Також продовжено на всій території України карантин до 30.04.2023 р. Постановою КМУ від 27 червня 2023 р. № 651 про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 - відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Враховуючи вище викладене, строки, визначені, у т.ч. статтями 257.258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину та строк воєнного, надзвичайного стану.
Враховуючи те, що позивач звернулася до суду з даним позовом 07.02.2025 року, та відповідно положення чинного законодавства, тому строк позовної давності не пропущений, застосуванню не підлягають.
Щодо витрат на правничу допомогу суд приходить до наступного висновку.
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність`видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня2009 року № 23-рп/2009(у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України(справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне цивільне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
Так, згідно наявного в матеріалах справи Договору №16/05 про надання правничої допомоги від 16.05.2023, між ТОВ «Цикл Фінанс» та адвокатом Дорошенко М.А. укладено Договір про надання правничої допомоги. Вартість послуг за надання правничої допомоги визначається сторонами у Додатку № 1 до цього Договору.
Відповідно до Додатку №1 до договору про надання правничої допомоги, вартість 1 години роботи адвоката при наданні відповідної правничої допомоги визначена за домовленістю сторін, що становить 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати.
Згідно з акту приймання-передачі наданих послуг №14 від 30.01.2025 за надання адвокатом позивачу професійної правничої допомоги включені наступні послуги: - зустріч з представником ТОВ «Цикл Фінанс», консультація та ознайомлення з матеріалами справи; підготовка позовної заяви. Загальна сума понесених витрат за надані послуги адвоката становить 7 570 грн. 
Разом з тим, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, взявши до уваги умови договору про надання правової допомоги №16/05 від 16.05.2023, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, підтверджених належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у сумі 7 570 грн. є завищеним, витрати у зазначеній сумі не можна визнати належно обґрунтованими та необхідними в контексті обставин цієї справи.
Враховуючи викладені обставини, складність справи, необхідність надання представником позивача послуг під час розгляду справи в суді та їх характер, дослідивши докази на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу, а також з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, суд дійшов висновку, що необхідний фактичний обсяг правової допомоги у цій справі є меншим, ніж зазначено у Акті приймання-передачі наданих послуг № 484 від 21.10.2024, а тому такий обсяг виконаних робіт підлягає зменшенню та стягненню з відповідача на користь позивача витрат на правничу (правову) допомогу, понесених у цій справі у сумі 5 000 грн.
Частиною 1статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, заявленої у справі ціни позову та значення справи для сторін, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача за первісним позовом на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 2442,40 грн.
Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України стягненню з позивача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 2422,40 грн.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 4, 12, 13, 76, 81, 82, 141, 211, 223, 229, 258, 259,263-265, 268,280-282, 354 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС» (ЄДРПОУ:43453613 адреса: 04112, м. Київ, район Шевченківський, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8) заборгованість за Кредитним договором №26250058844801 від 11.01.2018 року у розмірі 17 706,66 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС» (ЄДРПОУ:43453613 адреса: 04112, м. Київ, район Шевченківський, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8) заборгованість за Кредитним договором №22039000070600 від 30.07.2018 року у розмірі 84 125,98 грн.
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС» (ЄДРПОУ:43453613 адреса: 04112, м. Київ, район Шевченківський, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8) судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., а всього – 7422,40 грн.
В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.
Зустрічний позов  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА ЖИТТЯ» про застосування нікчемності правочину, задовольнити частково.
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс»  здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №22039000070600 від 30.07.2018 року, укладеному між  ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені  ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по кредитному договору №22039000070600 від 30.07.2018 року.
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс»  здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №26250058844801 від 11.01.2018 року, укладеному між  ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені  ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по кредитному договору №26250058844801 від 11.01.2018 року.
В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС» (ЄДРПОУ:43453613 адреса: 04112, м. Київ, район Шевченківський, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8)  на користь держави судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Потабенко