ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/2628/25 Головуючий суддя І інстанції Коптєв Ю. А.
Провадження № 22-ц/818/2610/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших фактів, з них:.
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2026 року  м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року, у цивільній справі №610/2628/25, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою, у якій, з урахуванням уточнень, просила встановити факт її проживання з 26.04.1986 по 02.12.1990 за адресою: с. Цепцевичі, Сарненський район, Рівненська область, що входило до зони посиленого радіологічного контролю.
Заява мотивована тим, що у грудні 2024 року вона звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ч.2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Проте, рішенням № 204050011070 від 28.02.2025 заявниці було відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»: у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, у зв`язку з недоведеністю факту постійного проживання – роботи станом на 01.01.1993 у зоні посиленого радіологічного контролю протягом 4 роки, та відсутністю необхідного страхового стажу 15 років.
Вказала, що село Цепцевичі Сарненського району Рівненської області, відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106, віднесено до зони посиленого радіологічного контролю.
Згідно направлення, виданого виконавчим комітетом Ровенської обласної ради народних депутатів № 3145 від 27 вересня 1990 року, заявниця та члени її сім`ї у зв`язку з радіоактивним забрудненням, були переселені з села Цепцевичі Сарненського району Рівненської області.
Заявниця має посвідчення серії НОМЕР_1 від 11.03.1993 громадянки, яка постійно проживала на території зони посиленого радіологічного контролю 3-ї категорії.
Також зазначено, що встановлення факту проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю в с. М. Цепцевичі Сарненського району Рівненської області з 1986 року по 1990 рік заявниці необхідно для оформлення пенсії по пільговій категорії, для чого необхідно надати документи для підтвердження свого проживання у зоні радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року не менше 4 років.
Іншої можливості, крім як у судовому порядку, встановлення факту постійного проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю за період з 1986 року по 1990 рік, у заявниці немає.
Посилаючись на вказані обставини, заявниця просила суд встановити факт постійного проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю в с. Цепцевичі Сарненського району Рівненської області з 1986 року по 1990 рік.
Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року заяву задоволено.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: с. Цепцевичі, Сарненський район, Рівненська область, що входила до зони посиленого радіологічного контролю. в період з 26 квітня 1986року по 02 грудня 199 року.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що розгляд заявлених ОСОБА_1 вимог повинен здійснюватися за правилами адміністративного судочинства, шляхом оскарження рішення суб`єкта владних повноважень щодо неврахування періоду її проживання у зоні добровільного відселення.
Звертає увагу на роз`яснення Пленуму Верхового Суду України про те, що вказаний факт не може розглядатися в судовому порядку, а відмова відповідного органу в установлені такого факту може бути оскаржена в суді.
Посилається на правові висновки, які були висловлені у постанові Верховного суду від 06 серпня 2025 року у справі № 285/5255/24 про те, що чинним законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту постійного проживання на територіях радіоактивного забруднення, який надає право на передбачені законом пільги.
До аналогічних висновків дійшла ВП ВС у постанові від 27 березня 2019 року у релевантній за обставинами справі № 569/7589/17 (провадження № 14-560цс18).
.Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 була зареєстрована в у селі Цепцевичі Сарненського району Рівненської області, до 02 грудня 1990 року. Вказаний населений пункт віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
У лютому 2025 року заявниця звернулася до Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком з метою отримання пенсійних виплат на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням № 204050011070 від 28.02.2025 останній було відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку у зв`язку з не підтвердженням факту постійного проживання – роботи станом на 01.01.1993 у зоні посиленого радіологічного контролю, тому право на призначення пенсії за віком, зі зниженням пенсійного віку, у неї відсутнє.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення: 1) родинних відносин між фізичними особами;
2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Отже у судовому порядку встановлюються факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі – Закон № 796-XII).
Відповідно до частини першої статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку.
Згідно із частиною п`ятою статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій цим категоріям громадян провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 14 Закону № 796-XII для встановлення пільг і компенсацій особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, відносяться до 4 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно зі статтею 65 Закону № 796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до пункту 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51 (далі – Порядок № 51), посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом № 796-XII, іншими актами законодавства.
Спірні питання щодо визначення статусу осіб, евакуйованих із зони відчуження у 1986 році, розглядаються відповідними комісіями Київської і Житомирської облдержадміністрацій на підставі довідок та інших документів, що засвідчують факт перебування в населеному пункті, віднесеному до зони відчуження, виданих місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування (абзац 2 пункт 12 Порядку № 51).
Таким чином чинним законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту постійного проживання на територіях радіоактивного забруднення, який надає право на передбачені законом пільги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) зазначено, що «аналіз правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.
Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.
Аналогічний висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 08 листопада 2019 у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 у справі № 370/2598/16-ц.
Крім того у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 569/7589/17 (провадження № 14-560цс18) вказано, що «вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.
Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відмова відповідного органу в установленні таких фактів може бути оскаржена заінтересованою особою до суду».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 569/7589/17 (провадження № 14-560цс18) за заявою про встановлення факту проживання заявника на території зони гарантованого добровільного відселення, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, сформульовано висновок про те, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту постійного проживання на територіях радіоактивного забруднення, який надає право на передбачені законом пільги. Установлений нормативно-правовими актами порядок призначення пенсії на пільгових умовах передбачає і встановлення органом Пенсійного фонду України відповідного факту, а рішення вказаного органу щодо призначення пенсії підлягає оскарженню у встановленому законом порядку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 162/760/17 (провадження № 14-550цс18) вказано, що «перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, наведений у частині першій статті 256 ЦПК України у редакції, що діяла на момент звернення до суду із заявою. Встановлення факту проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, до цього переліку не віднесено.
Разом з тим згідно із частиною другою статті 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок про те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 15 Закону № 796-XII підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення – органами місцевого самоврядування».
Отже, законом передбачено позасудовий порядок установлення юридичного факту, про який просить заявник, а рішення (відмова) відповідного органу може бути оскаржене в судовому порядку.
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту проживання селі Цепцевичі Сарненського району Рівненської області в період часу з січня 1983 року до грудня 1990 року, заявниця зазначала, що встановлення цього факту потрібне їй для отримання пільг, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, апеляційний суд правильно врахував, що чинним законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту постійного проживання на територіях радіоактивного забруднення, який надає право на передбачені законом пільги.
Прийняті у позасудовому порядку рішення компетентних органів щодо фактів, які мають юридичне значення, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суд у постанові
від 09 серпня 2024 року у справі № 539/5295/23 (провадження
№ 61-7455св24), в якій визначено, що в разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті другої КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
У поданій до суду заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 зазначала, що встановлення факту її проживання у с.Цепцевичі Сарненського району Рівненської області у період з січня 1983 року по 02 грудня1990 року має для неї юридичне значення, оскільки відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пенсійний вік для осіб, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, до яких відноситься с.Цепцевичі Сарненського району Рівненської області, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме, у випадку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, зменшення пенсійного віку відбувається, зокрема, додатково на 1 рік за 2 роки проживання (роботи), але не більше шести років.
Отже, заявниця ОСОБА_1 просила встановити факт її проживання у с. Цепцевичі Сарненського району Рівненської області до 02 грудня1990 року на території, що віднесена до зони гарантованого добровільного відселення, для того, щоб їй призначили пенсію на пільгових умовах.
Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 255 ЦК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
При цьому, таке правило стосується як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №333/6816/17).
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 09 липня 2025 року у справі №157/1238/24, від 06 серпня 2025 року у справі №285/5255/24.
Враховуючи вищезазначене, рішення суду слід скасувати та закрити провадження у справі.
Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,377,381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області - задовольнити частково.
Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року- скасувати та закрити провадження у справі.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 24 липня 2026 року.

Головуючий   В.Б. Яцина.

Судді колегії    Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.