ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2026  м. Дніпро Справа № 908/3491/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Соп`яненко О.Ю. (доповідач) 
суддів: Джепи Ю.А., Дарміна М.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 (повне рішення складено 22.01.2026, суддя Педорич С.І.) у справі № 908/3491/25 

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» (юридична адреса: пров. Біологічний, буд. 2А, м. Дніпро, 49005; фактична адреса: вул. Полякова, 13-В, м. Запоріжжя, 69098, ідентифікаційний код юридичної особи 40413159)
до відповідача: Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 206; ідентифікаційний код юридичної особи 04053915)
про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

24.11.2025 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» до відповідача - Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про стягнення заборгованості за сплату послуг з управління багатоквартирним будинком за період з 01.11.2017 до 30.06.2023 у загальній сумі 18 054,56 грн, яка складається з 17 896,92 грн основного боргу та 157,64 грн пені. Судові витрати у справі просить покласти на відповідача.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 у справі № 908/3491/25 позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь позивача 16300,96 грн заборгованості за період з 01.11.2017 до 30.06.2023 за договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком № К-801 від 06.09.2017. 
Відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по внескам на управління будинком в розмірі 1595,96 грн та пені у розмірі 157,64 грн.
Стягнуто з відповідача на користь позивача 2180,16 грн витрат зі сплати судового збору. 

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Запорізька міська рада через систему «Електронний суд» 11.02.2026 звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить:
- скасувати рішення першої інстанції від 22.01.2026 в частині задоволених позовних вимог;
- прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача залишити без задоволення в повному обсязі; 
- стягнути з позивача витрати на судовий збір за подання апеляційної скарги. 
Апеляційна скарга обґрунтовується тим, що суд першої інстанції безпідставно поклав обов`язок зі сплати заборгованості за послугу з управління будинком на Запорізьку міську раду, оскільки квартира № 106 є комунальною власністю, але фактичним користувачем і споживачем послуги була її наймачка Алексєєва Л.А., що підтверджується особовим рахунком, листами комунальних підприємств та даними про її реєстрацію і проживання. 
На думку апелянта, відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Житлового кодексу України та частини 4 статті 12 Закону № 417 саме наймач комунальної квартири як індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати отримані житлово-комунальні послуги. Суд першої інстанції, на думку апелянта, не дослідив належним чином ці докази та неправильно застосував норми матеріального права. 
Також апелянт заперечує застосування судом правового висновку Верховного Суду у справі № 906/884/19, оскільки там йшлося про внески на управління ОСББ щодо орендованого нежитлового приміщення, тоді як у цій справі спір стосується послуги з управління будинком та комунальної квартири, правовідносини щодо якої регулюються спеціальними нормами житлового законодавства. 
Крім того, апелянт стверджує про відсутність договірних відносин між Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» та Запорізькою міською радою: договір № К-801 укладений від імені співвласників будинку, а міська рада не була його стороною. Відповідно, на думку апелянта, у міської ради не виникло обов`язку сплачувати позивачу вартість послуг. 
Скаржник додатково зазначає, що сам договір № К-801 не містить належних істотних умов щодо порядку та строків оплати, періодичності, обсягу і переліку робіт, а переданий позивачем розрахунок/складова конкурсної пропозиції не є кошторисом витрат на утримання будинку. Тому апелянт вважає, що договір не може бути належною правовою підставою для виникнення у Запорізької міської ради грошового зобов`язання, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення 16 300,96 грн заборгованості та відповідного судового збору підлягає скасуванню.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія», скориставшись правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, подало відзив на апеляційну скаргу Запорізької міської ради, в якому заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
У відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» зазначає, що квартира № 106 у будинку № 90А по вул. Фортечній у м. Запоріжжі є об`єктом комунальної власності територіальної громади, оскільки доказів її приватизації відповідачем не надано, а Запорізька міська рада як представник територіальної громади є співвласником будинку та зобов`язана нести витрати на його управління незалежно від фактичного проживання у квартирі. Посилання на реєстрацію особи у квартирі та особовий рахунок на ім`я Алєксєєвої Л.А. не підтверджують наявності у неї права користування квартирою, оскільки не надано договору найму чи ордера, а особовий рахунок є лише обліковим документом. 
Позивач обґрунтовує свої вимоги рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 520 від 01.09.2017, відповідно до якого його було визначено управителем будинку, а також договором № К-801, укладеним 06.09.2017, який, на думку позивача, залишається чинною правовою підставою для здійснення нарахувань плати за послугу з управління будинком.
Витрати на управління відповідно до закону розподіляються між співвласниками пропорційно їхнім часткам, а невикористання квартири чи спільного майна не звільняє від їх сплати. Відсутність окремого щомісячного рахунку не звільняє відповідача від оплати, оскільки розмір плати є фіксованим і визначається договором залежно від площі квартири; виставлення рахунку не є зустрічним зобов`язанням управителя та не є умовою виникнення чи виконання обов`язку з оплати. Відповідно оплата не залежить від підписання актів приймання-передачі послуг. 
Доводи про ненадання документів щодо обсягів виконаних робіт є безпідставними, оскільки договором обов`язок їх надання не встановлений, а споживач мав право контролювати якість послуг та заявляти претензії у разі їх ненадання чи неналежної якості; доказів таких претензій відповідач не подав. 
На думку позивача, послуги з управління будинком були надані належним чином, а нарахована заборгованість є правомірною. Позивач зазначає, що відповідач, як співвласник будинку, має обов`язок своєчасно та належним чином виконувати передбачені договором і законом зобов`язання щодо оплати відповідних послуг, з урахуванням вимог статей 525, 526, 599, 626, 628, 901 Цивільного кодексу України.

4. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Соп`яненко О.Ю. (суддя-доповідач), судді: Джепа Ю.А., Фещенко Ю.В. 
Згідно з частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.
Частиною 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні Господарського процесуального кодексу України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.02.2026 відкрито апеляційне провадження у даній справі для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
02.03.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
На підставі розпорядження керівника апарату суду від 24.08.2026, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Фещенко Ю.В. - члена колегії суддів, відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2025 № 1 (зі змінами), призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у справі № 908/3491/25.
За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.08.2026 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Соп`яненко О.Ю., суддів: Дарміна М.О., Джепи Ю.А. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.08.2026 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 у справі № 908/3491/25 визначеною колегією суддів. 

5. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Співвласники багатоквартирного будинку, який знаходиться за адресою: місто Запоріжжя, вул. Фортечна, буд. 90 а, у строк, який визначений у Законі України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», не створили об`єднання співвласників та не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком.
Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 520 від 01.09.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» було призначено управителем багатоквартирних будинків за об`єктом конкурсу (група будинків) № 1, у т.ч. у будинку № 90 а по вул. Фортечна (пункт 798 додатку до рішення № 520 від 01.09.2017).
У пункті 5 вказаного рішення зазначено, що Департаменту правового забезпечення Запорізької міської ради спільно з Департаментом з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради підготувати проект договору з надання послуг з управління багатоквартирними будинками міста Запоріжжя, що має бути укладений від імені власників багатоквартирних будинків з переможцями конкурсу уповноваженою особою виконавчого комітету Запорізької міської ради, строком на один рік, з обов`язком управителя розпочати надання послуг з управління багатоквартирними будинками з 01 листопада 2017 року.
Також зазначеним рішенням (пункт 6) уповноважено заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Бородая О.М. укласти договір з надання послуг з управління багатоквартирними будинками міста Запоріжжя від імені власників багатоквартирних будинків з переможцями конкурсу.
У відповідності до пункту 7 рішення Департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради зобов`язано забезпечити доведення до відома співвласників багатоквартирних будинків інформації про управителя (Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія»), з яким укладено договір, шляхом розміщення на офіційному вебсайті Запорізької міської влади та в кожному конкретному будинку (на прибудинковій території), зокрема, на інформаційних стендах у під`їздах будинків та біля них, відповідного оголошення, що має містити інформацію про повне найменування управителя, його контактні телефони, номер та дату укладення договору, ціну послуги.
На виконання вимог законодавства та рішення № 520 від 01.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» та співвласниками багатоквартирного будинку № 90 а по вул. Фортечна у м. Запоріжжя, від імені яких діяв заступник голови Запорізької міської ради з питань діяльності виконавчих органів ради Бородай О.М., укладено Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком № К-801. У рамках зазначеного Договору з 01.11.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» розпочала надання послуг з управління багатоквартирним будинком.
Відповідно до пункту 1 Договору управитель зобов`язується надавати замовникові послуги з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях (далі - об`єкт), для забезпечення його сталого функціонування відповідно до цільового призначення, збереження його споживчих властивостей та організації забезпечення потреби власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень (далі - мешканці об`єкта) у своєчасному отриманні житлово-комунальних послуг відповідної якості (далі - послуги), а замовник надає право управителю відраховувати належну йому плату від загальної суми оплати за житлово-комунальні послуги, а також відшкодовувати здійснені ним необхідні витрати, пов`язані з управлінням об`єктом, у разі, коли управитель отримав на такі витрати письмову згоду замовника.
Відповідно до пункту 3 Договору в управління передається майно об`єкта, що належить власникам (співвласникам) окремих приміщень на праві спільної власності.
Пунктом 5 Договору сторони погодили, що Замовник сплачує за надані Управителем послуги щомісяця додатково до встановленого тарифу на житлово-комунальні послуги для житлових та нежитлових приміщень на 1 поверсі: 5,72 гривень на місяць за 1 квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення у об`єкті, яке перебуває у власності або користуванні кожного зі співвласників, у тому числі: 1) за утримання та інші складові послуги - 5,12 грн/м.кв; 2) винагорода управителеві - 0,60 грн/м.кв. Для житлових та нежитлових приміщень на 2 та вище поверхах: 6,73 гривень на місяць за 1 квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення у об`єкті, яке перебуває у власності або користуванні кожного із співвласників, у тому числі: 1) за утримання та інші складові послуги - 6,13 грн/м.кв.; 2) винагорода Управителеві 0,60 грн/м.кв.
Відповідно до пункту 18 Договору цей договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 05.09.2018.
Пунктом 23 Договору сторони визначили, що правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов цього договору і не врегульовані ним, регулюються відповідно до законодавства.
У разі припинення дії цього договору об`єкт передається замовникові із складенням акта прийняття-передачі (пункт 24 Договору).
Як зазначив позивач у позовній заяві, квартира № 106 у будинку № 90 а по вул. Фортечна у м. Запоріжжі загальною площею 35,62 кв.м перебуває у власності Запорізької міської ради, а отже вважається неприватизованою. Таким чином, з огляду на частину 2 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власниками неприватизованих квартир, що належать до державного житлового фонду, є територіальна громада (в особі місцевих рад) або держава (в особі державних підприємств, організацій, установ).
Відповідно до розрахунку заборгованості з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком по кв. 106 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) обліковується заборгованість за період з 01.11.2017 по 30.06.2023 у загальній сумі 18054,56 грн, яка складається з 17896,92 (сімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто шість гривень, 92 коп.) основного боргу та 157,64 (сто п`ятдесят сім гривень, 64 коп.) пені.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4).
Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Співвласники багатоквартирного будинку № 90 а по вул. Фортечна у м. Запоріжжі у визначений Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» строк не створили об`єднання співвласників та не прийняли рішення про форму управління будинком. У зв`язку з цим рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 520 від 01.09.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» визначено управителем багатоквартирних будинків за об`єктом конкурсу (група будинків) № 1, до складу якого входив будинок № 90 а по вул. Фортечна у м. Запоріжжі.
На виконання зазначеного рішення 01.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» та співвласниками багатоквартирного будинку № 90 а по вул. Фортечна у м. Запоріжжі, від імені яких діяв заступник голови Запорізької міської ради з питань діяльності виконавчих органів ради Бородай О.М., укладено Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком № К-801. З 01.11.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» розпочало надання послуг з управління будинком.
За умовами пункту 5 Договору № К-801 замовник зобов`язаний сплачувати за надані управителем послуги щомісяця додатково до встановленого тарифу на житлово-комунальні послуги для житлових та нежитлових приміщень на 1 поверсі 5,72 грн за 1 кв.м загальної площі приміщення, у тому числі 5,12 грн/кв.м за утримання та інші складові послуги і 0,60 грн/кв.м винагороди управителю, а для житлових та нежитлових приміщень на 2 та вище поверхах - 6,73 грн за 1 кв.м, у тому числі 6,13 грн/кв.м за утримання та інші складові послуги і 0,60 грн/кв.м винагороди управителю. Відповідно до пункту 18 договору він набрав чинності з дати підписання та діяв до 05.09.2018, а згідно з пунктом 23 правовідносини, не врегульовані договором, регулюються законодавством. Пунктом 24 договору передбачено, що у разі припинення його дії об`єкт передається замовникові із складенням акта прийняття-передачі.
У матеріалах справи наявний Акт прийняття-передачі об`єкта в управління, відповідно до якого будинок за адресою: вул. Фортечна, 90 а передано з управління (балансу) Комунального підприємства «Наше місто» в управління Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія».
Водночас передбаченого пунктом 24 Договору № К-801 акта прийняття-передачі про повернення спірного об`єкта з управління Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» матеріали справи не містять. Доказів припинення дії договору у спірний період з 01.11.2017 по 30.06.2023 відповідачем не надано. За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що Договір № К-801 у зазначений період був чинним, сам по собі є обґрунтованим.
Разом із тим наведена обставина не є достатньою для покладення заявленої заборгованості саме на Запорізьку міську раду.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать:
1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.
Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;
2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Пунктом 2 частини 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) є видом житлово-комунальних послуг.
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву відповідає визначений пунктом 5 частини 3 цієї ж статті обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги за умови їх фактичного отримання та користування ними.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власність зобов`язує.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Частиною 1 статті 385 Цивільного кодексу України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).
01.07.2015 набув чинності Закон України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку».
Відповідно до приписів статті 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Таким чином, співвласниками майна багатоквартирного будинку можуть бути не лише громадяни - власники квартир або нежитлових приміщень, а також і держава або територіальна громада в особі її органів.
Згідно з інформацією Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради (лист від 08.12.2025 вих. № 01/01-37/2924) у багатоквартирному будинку № 90а по вул. Фортечна в м. Запоріжжя знаходиться квартира № 106, загальною площею 35,62 кв.м., яка на праві власності належить Запорізькій міській раді та перебуває в господарському віданні Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради.
Таким чином, Запорізька міська рада є співвласником будинку АДРЕСА_1 , як власник спірної квартири № 106.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З аналізу наведених положень Цивільного кодексу України та вище наведених Законів України в їх системному взаємозв`язку суд вбачає, що кожний власник квартири (нежитлового приміщення) у багатоквартирному будинку є одночасно співвласником спільного майна такого будинку, зокрема, приміщень загального користування та прибудинкової території.
Обов`язок утримання зазначеного майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства, зокрема, статті 322 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
При цьому, витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, за загальним правилом, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна.
Відповідно до листа від 09.12.2025 вих. № 06.4-02/02/3546 «Про надання інформації» Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради за відомостями Департаменту за адресою: АДРЕСА_2 у період з 01.11.2017 по 30.06.2023 було зареєстровано місце проживання 1 (однієї) особи. 
Разом із тим, на теперішній час в архівному фонді ордер на право заселення квартири АДРЕСА_3 фактично відсутній, проте за інформацією Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ» (колишнього балансоутримувача будинку) (лист від 03.12.2025 вих. № 433/01-03) до 01.09.2016 по квартирі АДРЕСА_3 був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , відповідальним квартиронаймачем є ОСОБА_1 , загальна площа квартири 35,62 кв.м.
Згідно з нормою статті 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
За нормами статті 58 Житлового кодексу України ордер на жиле приміщення є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, державна реєстрація місця проживання фізичних осіб здійснюється на підставі документів, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).
Отже, не зважаючи на відсутність передбаченого статтею 61 Житлового кодексу України укладеного письмового договору найму жилого приміщення та передбаченого статтею 58 Житлового кодексу України ордеру, вселення вище зазначеної особи ( ОСОБА_1 ) до квартири АДРЕСА_3 свідчить про законність найму вказаної квартири комунальної власності зазначеною особою.
За приписами статей 66, 67, 68 Житлового кодексу України, пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572 (в редакції постанови КМУ від 24.01.2006 № 45 з подальшими змінами та доповненнями), наймач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Частина перша статті 509 Цивільного кодексу України дає визначення зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до положень статей 526, 530 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Крім того, стаття 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Відповідно до пунктів 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.
Аналіз положень частини 1 статті 1 цього Закону дає підстави для висновку, що в розумінні названого Закону, крім власника об`єкта нерухомості, індивідуальним споживачем може бути також інша особа, яка за згодою власника користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб. Тобто, для визнання індивідуальним споживачем іншої, відмінної від власника об`єкта особи, остання, повинна фактично користуватися цим об`єктом за згодою власника, та отримувати при такому користуванні житлово-комунальні послуги саме для власних потреб.
Відповідно до частини 4 статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» зобов`язання із здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком у разі здачі в найм (оренду) квартир та/або нежитлових приміщень державної або комунальної власності несуть наймачі (орендарі) таких квартир та/або приміщень.
Частина 1 статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачає, що витрати на управління багатоквартирним будинком включають:
1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку;
2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку;
2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності;
3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення;
4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.
Таким чином, частина 4 статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» витрати, передбачені рішенням співвласників, в тому числі сплату внесків на утримання будинку та прибудинкової території (управління багатоквартирним будинком) покладає на наймача, а не на власника неприватизованої квартири комунальної власності.
Аналіз вищенаведених законодавчих положень в їх системній сукупності з загальними засадами цивільного законодавства та положеннями Цивільного кодексу України про договір дає підстави для висновку, що наймач квартири та/або нежитлового приміщення комунальної власності в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг, зобов`язання по оплаті вартості фактично спожитих житлово-комунальних послуг покладається на споживача законом, а отже відсутність оформленого письмового договору щодо надання таких послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати.
Схожі висновки викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 15.03.2018 у справі № 401/710/15-ц, від 26.09.2018 у справі №750/12850/16-ц, від 19.08.2019 у справі № 641/7403/16-ц, від 13.11.2019 у справі № 686/14833/15-ц.
Отже, оскільки у спірних правовідносинах безпосереднім споживачем житлово-комунальних послуг є фізична особа, яка за згодою власника користується квартирою № 106 в будинку № 90-А по вул. Фортечна в м. Запоріжжя, саме на неї, як на наймача житлового приміщення, покладено обов`язок здійснювати витрати на утримання багатоквартирного будинку.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що Запорізька міська рада є неналежним відповідачем в цій справі. Належним відповідачем за такими вимогами є наймач відповідної квартири, що користується нею за згодою власника. 
В пункті 55 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 5015/3683/11 викладено висновок про те, що визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача.
Натомість встановлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц; від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц; від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц; від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц та №372/51/16-ц).
Вирішення питання щодо заміни належного відповідача здійснюється лише під час розгляду справи в суді першої інстанції до початку розгляду справи по суті. (Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 910/20154/16).
Суд не може з власної ініціативи залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.
Наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17.
Суд першої інстанції, встановивши, що квартира АДРЕСА_4 належить територіальній громаді міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, дійшов висновку, що саме Запорізька міська рада як власник квартири зобов`язана сплачувати управителю послуги з управління багатоквартирним будинком пропорційно своїй частці співвласника. Однак при цьому суд не надав належної оцінки обставинам щодо фактичного користувача та наймача спірної квартири. Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з цим висновком.
Як вбачається з доводів апеляційної скарги та матеріалів справи, у спірний період фактичним наймачем і споживачем послуг щодо квартири №106 була ОСОБА_1 , яка була зареєстрована та проживала у цій квартирі, а позивачем на її ім`я відкрито особовий рахунок. Наведені обставини мають істотне значення для визначення особи, на яку законом покладено обов`язок зі здійснення відповідних витрат, однак суд першої інстанції належної оцінки їм не надав.
Сам по собі факт належності квартири до комунальної власності не свідчить про те, що власник у всіх випадках є особою, яка повинна безпосередньо сплачувати витрати, пов`язані з користуванням цією квартирою та послугами, які споживаються її наймачем. Навпаки, частина четверта статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прямо передбачає покладення обов`язку щодо здійснення витрат на управління комунальним житлом на його наймача у разі передачі такого житла в найм.
При цьому відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» необхідно розмежовувати статус власника житлового приміщення та споживача житлово-комунальних послуг. Саме по собі право комунальної власності територіальної громади на квартиру не означає автоматичного набуття органом місцевого самоврядування статусу споживача всіх послуг, фактично спожитих особою, яка проживає у квартирі на умовах найму.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що обов`язок зі сплати заявленої заборгованості безумовно покладається на Запорізьку міську раду лише у зв`язку з належністю їй квартири АДРЕСА_5 , є таким, що зроблений без урахування спеціального правового регулювання та встановлених обставин щодо наймача.
Не може бути визнаний обґрунтованим і висновок суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.09.2020 у справі № 906/884/19. У зазначеній справі Верховний Суд розглядав правовідносини щодо внесків на утримання будинку у відносинах між ОСББ та орендарем нежитлового приміщення. Натомість у цій справі предметом спору є плата за послуги з управління багатоквартирним будинком щодо житлової квартири, яка перебуває у комунальній власності та надана в користування наймачу. Отже, фактичні обставини та правова природа спірних правовідносин не є тотожними.
Висновок Верховного Суду у справі № 906/884/19 щодо необхідності договірного врегулювання обов`язку орендаря щодо відшкодування відповідних внесків не може бути механічно застосований до цієї справи без урахування спеціальної норми частини четвертої статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», яка безпосередньо визначає суб`єкта відповідного обов`язку у разі найму комунального житла.
Крім того, суд першої інстанції не врахував належним чином доводи відповідача про відсутність договірних відносин саме між Запорізькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія».
Договір № К-801 від 01.09.2017 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» та співвласниками багатоквартирного будинку № 90-А по вул. Фортечна у м. Запоріжжі, від імені яких діяв заступник голови Запорізької міської ради з питань діяльності виконавчих органів ради Бородай О.М. Однак сама по собі участь посадової особи органу місцевого самоврядування у підписанні договору від імені співвласників не означає, що Запорізька міська рада як юридична особа є стороною цього договору в частині зобов`язань, які виникли у зв`язку з користуванням конкретною комунальною квартирою її наймачем.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином, для стягнення з конкретної особи договірної заборгованості необхідно встановити правову підставу виникнення у цієї особи відповідного зобов`язання. Сам факт існування Договору № К-801 та його чинності у спірний період не доводить, що саме Запорізька міська рада є боржником за платежами, які нараховані щодо квартири № 106, якщо спеціальним законом обов`язок зі здійснення відповідних витрат покладено на наймача.
Не спростовує зазначеного і встановлений судом факт передачі будинку в управління Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія». Наявність акта прийняття-передачі об`єкта в управління підтверджує факт передачі будинку управителю, однак не визначає автоматично особу боржника за конкретними платежами. Так само відсутність акта повернення об`єкта з управління може свідчити про продовження фактичних відносин з управління будинком, але не замінює доказів виникнення саме у відповідача обов`язку зі сплати заявленої суми.
Суд першої інстанції також послався на те, що матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем послуг за Договором № К-801 та що відповідачем не спростовано факту надання позивачем послуг з управління будинком. Проте відсутність доказів оплати та неспростування факту надання послуг можуть мати правове значення лише після встановлення того, що відповідач є належним боржником за відповідним зобов`язанням. Сам факт надання послуг управителем не створює грошового зобов`язання у будь-якої особи, яка є власником приміщення, якщо законом визначено інший суб`єкт такого зобов`язання.
Посилання суду першої інстанції на те, що ні умовами договору, ні законодавством оплата послуги не пов`язується з виставленням рахунку та підписанням актів приймання-передачі послуг, також не усуває необхідності доведення позивачем належного відповідача. Відсутність рахунків чи актів може не бути визначальною для виникнення обов`язку зі сплати послуг за умови належного встановлення такого обов`язку законом або договором, однак у цій справі саме питання про те, на кого покладено відповідний обов`язок щодо комунальної квартири № 106, є спірним та не було належно вирішене судом першої інстанції.
Необхідно також врахувати доводи апеляційної скарги щодо змісту Договору № К-801. Апелянт зазначає, що договір не містить належним чином визначених істотних умов щодо порядку та строків оплати, переліку, обсягу та періодичності послуг, а документ, на який посилається позивач як на підтвердження складових послуги, не є кошторисом витрат. Суд першої інстанції відхилив ці доводи, пославшись на те, що розмір плати безпосередньо визначений пунктом 5 договору, а кошторис не є його додатком.
Проте сама наявність у пункті 5 договору певного розміру плати не вирішує питання про належного боржника та не підтверджує автоматично розмір заборгованості саме відповідача. Розрахунок заборгованості повинен бути пов`язаний із конкретним правовим обов`язком конкретної особи та підтверджувати період, підстави та порядок нарахування платежів. У цій справі позивач надав розрахунок заборгованості за квартирою № 106, однак з урахуванням обставин щодо її наймача та відкритого на нього особового рахунку сам по собі такий розрахунок не доводить виникнення відповідного боргу саме у Запорізької міської ради.
Крім того, позивачем подано розрахунок заборгованості за період з 01.11.2017 по 31.12.2023 на загальну суму 18 054,56 грн, з яких 17 896,92 грн - основний борг та 157,64 грн - пеня, тоді як у прохальній частині позовної заяви заявлено вимоги за період з 01.11.2017 по 30.06.2023. Суд першої інстанції, застосувавши положення статті 14 Господарського процесуального кодексу України та врахувавши межі заявлених вимог, здійснив перерахунок та визначив суму основного боргу у розмірі 16 300,96 грн, визнавши необґрунтованою суму 1 595,96 грн. Однак такий перерахунок стосується лише арифметичного визначення розміру заявлених вимог та не усуває недоведеності правової підстави для стягнення цієї суми саме з Запорізької міської ради.
Щодо пені у розмірі 157,64 грн, нарахованої, за розрахунком позивача, за період з травня 2019 року по лютий 2020 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для її стягнення, оскільки позивач не навів належного правового та фактичного обґрунтування її нарахування, а умовами Договору №К-801 від 06.09.2017 нарахування пені не передбачено. Водночас цей висновок не впливає на необхідність відмови у задоволенні позову щодо основного боргу з наведених вище підстав.
Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, поданої у додаткових поясненнях, які надійшли до суду 05.01.2026, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно виходив із положень статей 256, 257, 267 Цивільного кодексу України та обґрунтовано врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24, щодо особливостей перебігу позовної давності в періоди дії карантину та воєнного стану. Позов подано 21.11.2025, а заявлені вимоги стосуються періоду з 01.11.2017 по 30.06.2023. Водночас питання позовної давності не має визначального значення для вирішення цієї справи, оскільки за встановлених обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню через недоведеність виникнення саме у Запорізької міської ради обов`язку зі сплати заявленої заборгованості. Тому висновок суду першої інстанції про те, що позовна давність не спливла, не є підставою для залишення оскаржуваного рішення в силі.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, встановивши факт належності квартири № 106 територіальній громаді міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, помилково ототожнив статус власника квартири із статусом особи, яка у спірний період повинна нести витрати на управління багатоквартирним будинком, не врахувавши положення частини четвертої статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та обставини щодо наймача і фактичного споживача послуг - ОСОБА_1 . Відповідно, висновок про наявність у Запорізької міської ради обов`язку сплатити Товариству з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» 16 300,96 грн заборгованості є передчасним та таким, що не ґрунтується на належному застосуванні норм матеріального права.
За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення судом першої інстанції належного боржника, неналежної оцінки доказів щодо наймача квартири № 106, неправильного застосування положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та безпідставного застосування правового висновку Верховного Суду у справі № 906/884/19 є обґрунтованими. 
Суд першої інстанції неповно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості саме із Запорізької міської ради.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення із Запорізької міської ради заборгованості за послуги з управління багатоквартирним будинком підлягає скасуванню відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову Товариству з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» у задоволенні позову. 

7. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 1 - 4 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Запорізької міської ради обґрунтованою. Рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення. 

8. Розподіл судових витрат.

Судові витрати за перегляд рішення судом апеляційної інстанції у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія».

На підставі наведеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275-285, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 у справі №908/3491/25 - задовольнити.
2. Рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 у справі № 908/3491/25 - скасувати.
3. Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» до Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про стягнення коштів - відмовити.
4. Судові витрати за подання позовної заяви покласти на позивача. 
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія» (юридична адреса: пров. Біологічний, буд. 2А, м. Дніпро, 49005; фактична адреса: вул. Полякова, 13-В, м. Запоріжжя, 69098, ідентифікаційний код юридичної особи 40413159) на користь Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 206; ідентифікаційний код юридичної особи 04053915) 3 633, 60 (три тисячі шістсот тридцять три гривні 60 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги. 
6. Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду Запорізької області.
7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя О.Ю. Соп`яненко 

Суддя М.О. Дармін 

Суддя  Ю.А. Джепа