Справа № 756/792/26
Провадження № 2/756/3723/26

оболонський районний суд міста києва
 
РІШЕННЯ
 
іменем України
 
20 липня 2026 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Пукала А.В.,
за участю
секретаря судового засідання Зінець К.Б.,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» про визнання припиненими трудових відносин, зобов`язання повернути трудову книжку,
У С Т А Н О В И В :
 
Позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просила визнати припиненими з 03.11.2025 трудові відносини між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, а також зобов`язати відповідача повернути їй трудову книжку із записом про звільнення.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з листопада 2018 року її було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона», де до березня 2020 року вона працювала в офісі за місцем розташування товариства, а з березня 2020 року по березень 2022 року - дистанційно. З 01.03.2022 відповідач фактично припинив здійснення господарської діяльності, у зв`язку з чим позивач втратила зв`язок із керівництвом товариства, а його посадові особи за місцезнаходженням товариства були відсутні.
Позивач зазначала, що 16.10.2025 вона направила директору та засновникам товариства листи з вимогою розірвати трудові відносини з 03.11.2025, однак поштові відправлення повернулися у зв`язку з їх неотриманням адресатами. Через ухилення відповідача від оформлення звільнення позивач позбавлена можливості реалізувати право на працю, зокрема бути офіційно звільненою, працевлаштуватися за основним місцем роботи та отримати трудову книжку із записом про звільнення.
Ухвалою суду від 26.01.2026 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідач відзив на позовну заяву не подав, правом на подання заяв по суті справи не скористався.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з мотивів, наведених у позовній заяві.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи товариство повідомлялося належним чином за адресою свого місцезнаходження; про причини неявки суд не повідомлено, заяв чи клопотань не надходило. За таких обставин суд, відповідно до ч. 8 ст. 178, ст. 223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 з листопада 2018 року перебувала у трудових відносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона», що підтверджується випискою з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5.
До березня 2020 року позивач виконувала роботу за місцем розташування офісу товариства, а з березня 2020 року по березень 2022 року - дистанційно.
Як зазначила позивач, з 01.03.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» фактично припинило здійснення господарської діяльності; за місцезнаходженням товариства його посадові особи відсутні, зв`язок із керівництвом товариства відсутній.
У жовтні 2025 року позивач направила директору товариства та його засновникам лист від 16.10.2025 з вимогою розірвати трудові відносини з 03.11.2025 за власним бажанням. Зазначені поштові відправлення повернулися відправнику у зв`язку з їх неотриманням адресатами, що підтверджується поштовими відправленнями за штрихкодовими ідентифікаторами та квитанціями про повернення.
Відомості про вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» дій щодо оформлення звільнення позивача за поданими нею заявами відсутні. Доказів зворотного матеріали справи не містять.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно зі ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.
Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Частиною першою ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно зі ст. 48 КЗпП України облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.08.2022 у справі № 369/1906/18 (провадження № 61-1706св22) зазначено, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір; праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені ст. 47, 116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадків, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, а тому роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням у разі подання ним відповідної заяви.
Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 у справі № 757/61865/16-ц, вирішуючи спір про припинення трудових відносин працівника, позбавленого можливості розірвати трудовий договір у звичайному порядку, зазначив, що обраний працівником спосіб захисту, спрямований на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України, підлягає застосуванню. За встановлених обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитися нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає; при цьому недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист її порушених прав в обраний нею спосіб.
Судом встановлено, що позивач реалізувала гарантоване їй право на припинення трудового договору за власним бажанням, звернувшись 16.10.2025 до відповідача з вимогою про розірвання трудових відносин з 03.11.2025. Оскільки з 01.03.2022 товариство фактично припинило діяльність, а його посадові особи за місцезнаходженням відсутні, відповідач ухилився від розгляду заяви позивача та не вчинив передбачених ст. 47, 116 КЗпП України дій щодо оформлення звільнення.
Неприйняття роботодавцем рішення за заявою працівника про звільнення за власним бажанням є порушенням гарантованого ст. 43 Конституції України права на працю. За встановлених обставин трудові відносини між сторонами фактично припинені, а позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на працю у зв`язку з бездіяльністю відповідача. Обраний позивачем спосіб захисту у виді визнання трудових відносин припиненими спрямований на відновлення її трудових прав та є ефективним.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання припиненими трудових відносин між позивачем та відповідачем з 03.11.2025 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути трудову книжку суд зазначає наступне.
ОСОБА_1 прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» у листопаді 2018 року, тобто до набрання чинності Законом України від 05.02.2021 № 1217-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі», яким запроваджено облік трудової діяльності працівника в електронній формі. У період виникнення трудових відносин діяла редакція ст. 47, 48 КЗпП України, за якою трудова книжка велася і зберігалася роботодавцем, а власник або уповноважений ним орган був зобов`язаний видати її працівникові в день звільнення.
Пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 05.02.2021 № 1217-IX встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати належно оформлену трудову книжку працівнику, з яким укладено трудовий договір до набрання чинності цим Законом та який звільняється до завершення процедури включення до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність, у день звільнення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2026 у справі № 554/15675/22.
Оскільки трудові відносини між сторонами виникли у 2018 році, тобто до набрання чинності Законом України № 1217-IX, а трудову книжку роботодавець позивачу не видав, обов`язок видати належно оформлену трудову книжку із записом про звільнення зберігається за відповідачем. При цьому обов`язок довести факт видачі працівникові трудової книжки покладається на роботодавця, проте доказів видачі позивачу трудової книжки матеріали справи не містять.
Та обставина, що відповідач фактично припинив здійснення господарської діяльності, а його посадові особи за місцезнаходженням товариства відсутні, не звільняє відповідача від виконання зазначеного обов`язку та не є підставою для відмови у позові, оскільки примусове виконання судового рішення забезпечується в порядку, передбаченому законодавством про виконавче провадження.
За таких обставин позовна вимога про зобов`язання відповідача повернути позивачу трудову книжку із записом про звільнення є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1331,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
 
Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» про визнання припиненими трудових відносин, зобов`язання повернути трудову книжку - задовольнити.
Визнати припиненими з 03.11.2025 трудові відносини між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» у зв`язку з розірванням трудового договору з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» повернути ОСОБА_1 трудову книжку із записом про звільнення 03.11.2025.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1331,20 грн.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» (код ЄДРПОУ 41602157, місцезнаходження: м. Київ, просп. Степана Бандери, 8-Б).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя         Андрій ПУКАЛО