ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/9871/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:
позивача - Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) [далі - ВО КМР, позивач] - Геркіял І.М. (самопредставництво), 
відповідача - Антимонопольного комітету України (далі - АМК, Комітет, відповідач, скаржник) - Рудченко Є.Д. (самопредставництво),
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Приватного акціонерного товариства «АК «Київводоканал» (далі - Товариство, третя особа) - Герасименко І.В. (самопредставництво),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу АМК

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2026 (головуюча - суддя Коротун О.М., судді Сулім В.В., Ткаченко Б.О.)

у справі за позовом ВО КМР
до АМК
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство,
про визнання недійсним рішення.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ВСТУП
Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для визнання недійсним рішення, яким АМК визнав дії позивача порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим статтею 17 та пунктом 7 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон), у вигляді легітимації порушення Товариством, передбаченого частиною першою статті 13 Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водовідведення (приймання стічних вод) в територіальних межах м. Києва, де розташовані каналізаційні мережі, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) третьої особи та використовуються (експлуатуються) ним для надання такої послуги своїм абонентам (споживачам).

1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. ВО КМР звернувся до суду з позовною заявою до АМК про визнання недійсним рішення про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.

1.2. Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюване рішення відповідач ухвалив з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи. Також ВО КМР вказувало на порушення приписів статті 42 Закону у контексті строків давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1. Господарський суд міста Києва (головуюча - суддя Зеленіна Н.І.) рішенням від 10.12.2025 у цій справі у задоволенні позову відмовив. 

2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 12.05.2026 у цій справі апеляційну скаргу ВО КМР задовольнив, рішення суду першої інстанції скасував з ухваленням нового - про задоволення позову, визнав недійсним рішення АМК і судовий збір, понесений у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, поклав на відповідача.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Комітет, посилаючись на ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваного судового рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1. У поданій касаційній скарзі АМК визначає підстави касаційного оскарження із посиланням на такі норми.

4.1.1. Пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України): скаржник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму статті 86 ГПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №904/4227/20, від 06.09.2022 у справі №910/2352/21.

4.1.2. Пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України: скаржник вказує, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною першою, третьою статті 310 цього Кодексу, а саме - суд не дослідив зібраних у цій справі доказів.

4.1.3. Пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України - щодо відсутності висновку Верховного Суду про застосування норми пункту 4 розділу І Правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.12.2017 №316, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15.01.2018 №56/31508, в частині необхідності доказування факту розроблення виконавцем місцевих правил приймання належними доказами при притягненні до відповідальності за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону.

4.1.4. Пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України - скаржник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції застосував норми: статті 75 ГПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08.04.2025 у справі №802/52/18-а, від 23.08.2022 у справі №910/6459/21; статті 74 ГПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28.01.2025 у справі №902/1511/23.

4.1.5. Пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України: апеляційний господарський суд застосував норму статті 42 Закону без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №910/19008/21, від 03.12.2024 у справі №916/5677/23, від 15.07.2025 у справі №910/2415/24 в частині необхідності з`ясування обставин наявності/відсутності об`єктивних і поважних причин, що пов`язані безпосередньо із розглядом справи органом Комітету, зокрема, складність справи, поведінка сторін (відповідачів антимонопольної справи), дії / бездіяльність відповідних державних органів, у тому числі й органів Комітету, зокрема щодо обґрунтованості розгляду антимонопольної справи у розумний строк; впливу прийняття рішення Комітету на права позивача, у тому числі майнові; реалізації позивачем права на ефективний захист у межах антимонопольної справи з урахуванням того, чи не було надмірним тягарем для позивача реалізація цього права у такий строк.

4.1.6. Пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми абзаців 1, 2 частини першої статті 42 Закону у справах про притягнення органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю до відповідальності за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 7 статті 50, статтею 17 Закону, у вигляді легітимації порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

5. Позиція інших учасників справи
5.1. Позивач у відзиві на касаційну скаргу заперечив доводи скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив касаційну скаргу Комітету залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

5.2. Третя особа у відзиві на касаційну скаргу заперечила проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просила касаційну скаргу АМК залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. Суди попередніх інстанцій встановили, що:

- розпорядженням від 12.10.2011 №1879 Київська міська рада (Київська міська державна адміністрація) [далі - КМР] затвердила Правила приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва (далі - Правила №1879), за положеннями яких передбачено обов`язки абонентів (споживачів) отримувати у приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" умови на скид стічних вод у міську каналізацію, щорічно продовжувати строк їх дії та сплачувати в п`ятикратному розмірі тариф на послуги з водовідведення за весь період їх відсутності (у тому числі за відсутності змін у водовідведенні (обсягах скидання стічних вод) після закінчення строку їх дії);
- АМК за результатом розгляду справи №422/60/94-рп/к.24 про порушення ВО КМР законодавства про захист економічної конкуренції та подання Третього відділу досліджень та розслідувань Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 05.12.2024 №60-03/513-П ухвалив рішення «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» від 24.06.2025 №7-р/тк (далі - Рішення АМК);
- Комітет Рішенням АМК дії ВО КМР, які полягають у затвердженні Розпорядженням від 12.10.2011 Правил №1879, визнав порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим статтею 17 та пунктом 7 статті 50 Закону, у вигляді легітимації порушення Товариством законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого частиною першою статті 13 Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водовідведення (приймання стічних вод) в територіальних межах м. Києва, де розташовані каналізаційні мережі, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) Товариства та використовуються (експлуатуються) ним для надання такої послуги своїм абонентам (споживачам);
- також зобов`язав ВО КМР у двомісячний строк із дати отримання рішення в цій справі припинити порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини Рішення АМК, про що письмово повідомити Комітет протягом 5 календарних днів із дня його припинення з наданням підтвердних документів;
- постановляючи Рішення АМК, Комітет дійшов висновку, що ВО КМР, затвердивши розпорядженням від 12.10.2011 Правила №1879, легітимізувало порушення законодавства про захист економічної конкуренції з боку Товариства у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водовідведення (приймання стічних вод).

6.2. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, зазначив, зокрема, таке.

6.3. Предметом спору у цій справі є питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним Рішення АМК.

6.4. Суд апеляційної інстанції зазначив, що в Рішенні АМК вказано, що дії позивача полягали у легітимації порушення Товариством законодавства про захист економічної конкуренції.

6.5. Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що легітимація порушень законодавства про захист економічної конкуренції передбачає підтвердження актом органу влади, органу місцевого самоврядування або органу адміністративно-господарського управління та контролю правомірності дій, які фактично є протиправними та вчинені іншим державним органом або суб`єктом господарювання.

6.6. Суд апеляційної інстанції виснував, що для кваліфікації дій органу влади як легітимації порушення АМК насамперед має встановити, що дії суб`єкта господарювання, які, на думку АМК, були легітимізовані таким органом, дійсно становлять порушення.

6.7. Відхиляючи доводи відповідача про невідповідність Правил №1879 нормам чинного законодавства, суд апеляційної інстанції виходив, зокрема, з такого.

6.7.1. Діяльність у сфері надання послуг з централізованого водовідведення (приймання стічних вод) в м. Києві протягом досліджуваного періоду, з жовтня 2011 року до жовтня 2023 року, регулювалась, зокрема такими нормативно-правовими актами: Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення»; Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 №37, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України від 26.04.2002 №403/6691, які діяли до 21.05.2017 (далі - Правила №37); Інструкцією про встановлення та стягнення плати за скид промислових стічних вод у системи каналізації населених пунктів, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 №37, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 26.04.2002 за №402/6690, яка діяла до 21.05.2017 (далі - Інструкція); Правилами приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.12.2017 №316, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.01.2018 за N56/31508 (далі - Правила №316); Порядком визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до систем централізованого водовідведення, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.12.2017 №316, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15.01.2018 за №56/31508 (далі - Порядок визначення); Правилами №1879.

6.7.2. Кабінет Міністрів України постановою від 05.07.2019 №690 (з подальшими змінами) затвердив Правила надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, згідно з пунктом 6 яких в разі надання послуг з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення споживачу, який використовує воду для виробництва продукції, надання послуг, інших виробничих потреб та скидає до систем централізованого водовідведення стічні води технологічного походження, застосовуються норми, встановлені Законом України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженими наказом Мінжитлокомунгоспу від 27 червня 2008 р. № 190, Правилами приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення, затвердженими наказом Мінрегіону від 1 грудня 2017 р. № 316, та місцевими правилами приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення населеного пункту.

6.7.3. У Правилах №37 (діяли до 21.05.2017) зазаначено:

- на підставі цих Правил та Інструкції про встановлення та стягнення плати за скид промислових стічних вод у системи каналізації населених пунктів (далі - Інструкція) водоканали розробляють місцеві Правила приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту, у яких установлюються допустимі концентрації (далі - ДК) для кожної забруднюючої речовини, що може скидатися Підприємствами в систему каналізації, а також відображаються місцеві особливості приймання стічних вод Підприємств у міську каналізацію (пункт 1.5);
- місцеві Правила приймання згідно з Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" затверджують виконавчі органи місцевих рад за поданням водоканалів після погодження з територіальними органами Мінекоресурсів та Міністерства охорони здоров?я України. Місцеві Правила приймання є обов?язковими для всіх підприємств, яким водоканали надають послуги з водовідведення та які розташовані на території даної місцевої ради (пункт 1.6);
- водоканали встановлюють кожному конкретному підприємству режими і нормативи скиду забруднюючих речовин у систему каналізації населеного пункту, які не підлягають погодженню з місцевими органами Мінекоресурсів та МОЗ України (пункт 1.7);
- водоканали приймають стічні води підприємств до комунальної або відомчої каналізації за умови, якщо каналізаційна мережа та очисні споруди каналізації мають резерв пропускної спроможності, показники якості стічних вод Підприємства задовольняють вимоги місцевих Правил приймання та укладеного з водоканалом договору на приймання стічних вод (Договір на послуги водовідведення) [пункт 1.8].

6.7.4. Згідно з пунктом 2.1 Інструкції підприємства сплачують водоканалу за скид об?ємів стічних вод, які перевищують указані в договорі, у п?ятикратному розмірі встановленого тарифу відповідно до умов договору.

6.7.5. У цій частині суд апеляційної інстанції прийняв доводи позивача та третьої особи та виснував, що встановлена Правилами №1879 відповідальність у вигляді п?ятикратного тарифу за відсутність умов на скид не є унікальним заходом відповідальності, запровадженим виключно Товариством.

6.7.6. В Інструкції до Правил №37 прямо передбачено, що підприємства сплачують водоканалу за скид обсягів стічних вод, які перевищують зазначені в договорі, у п?ятикратному розмірі встановленого тарифу. Крім того, у пункті 2 розділу ІІ Порядку визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до систем централізованого водовідведення (затверджений наказом Мінрегіону від 01.12.2017 №316), також передбачено оплату додаткових обсягів стічних вод у п?ятикратному розмірі встановленого тарифу. Суд апеляційної інстанції виснував, що Комітет в оскаржуваному Рішенні АМК кваліфікував як «зловживання монопольним становищем» інструмент відповідальності, прямо передбачений нормативно-правовими актами центральних органів виконавчої влади.

6.7.7. Тому доводи відповідача про те, що спірні Правила №1879 суперечать нормам чинного законодавства - відхилені судом апеляційної інстанції з урахуванням наявності в інших нормативно-правових актах правового механізму, що передбачає застосування такого виду санкцій. Тоді як Рішенням АМК таке порушення не припиниться з урахуванням наявності інших чинних актів законодавства.

6.7.8. Окрім вказаного, суд апеляційної інстанції прийняв доводи третьої особи з посиланням на приписи статті 17 Закону. Так, відповідно до вказаної статті забороняються дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), що полягають у схиленні суб`єктів господарювання, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю до порушень законодавства про захист економічної конкуренції, створенні умов для вчинення таких порушень чи їх легітимації.

6.7.9. Крім цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що легітимація порушень законодавства про захист економічної конкуренції передбачає підтвердження правомірності насправді протиправних діянь іншого державного органу або суб`єкта господарювання актом органу влади, органу місцевого самоврядування чи органу адміністративно-господарського управління та контролю. На відміну від схилення, де ініціатором протиправних дій є державний орган, але вчиняє їх суб`єкт господарювання, інший державний орган, у разі легітимації ініціатором протиправних дій є та сама особа, яка їх вчиняє або має намір вчинити. Натомість в оскаржуваному Рішенні АМК відповідач стверджує, що саме Товариство розробило норми Правил №1879 стосовно умов на скид, однак матеріали справи №422/60/94-рп/к.24 не містять доказів того, що саме третя особа розробила відповідні норми. Таких доказів не надано до матеріалів цієї справи.

6.7.10. Суд апеляційної інстанції зазначив, що за результатами розгляду справи №910/9390/25 за позовом Товариства до Комітету про визнання недійсним рішення АМК від 24.06.2025 №6-р/тк у справі №318/60/101-рп/к.23 постановою від 18.12.2025 апеляційну скаргу Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 у справі №910/9390/25 задоволено; рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 у справі №910/9390/25 скасовано; постановлено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено та визнано недійсним рішення АМК від 24.06.2025 №6-р/тк у справі №318/60/101-рп/к.23.

6.7.11. У цій частині суд апеляційної інстанції вказав, що враховує обставини, встановлені у справі №910/9390/25, однак з урахуванням дослідження самостійно судом апеляційної інстанції обставин цієї справи, виходячи із предмету доведення.

6.7.12. Зі змісту оскаржуваного рішення убачається, що суд апеляційної інстанції врахував посилання позивача та третьої особи на справу №2а-1971/12/2670 Окружного адміністративного суду міста Києва, яким розглядався спір про визнання нечинними правил №1879 в частині норм, що регулюють питання умов на скид стічних вод. Зокрема, у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2012, залишеній без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.10.2012, у справі №2а-1971/12/2670 суд дійшов висновку, що «оскаржуваним актом умови на скид передбачені в якості одного з необхідних документів для укладення договору, дія якого підтверджується щорічно протягом дії договору, тому застосування санкції за відсутність умов, встановлена оскаржуваним актом, ідентична застосуванню санкцій за відсутність договору».

6.7.13. Окрім зазначеного, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до абзацу другого частини першої статті 42 Закону строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення.

6.4.17. Суд апеляційної інстанції з вказівкою на те, що Правила №1879 затверджені 12.10.2011, виснував, що саме зі вказаної дати відповідач мав би відраховувати строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

6.4.18. У цьому аспекті суд апеляційної інстанції зазначив про недотримання відповідачем вказаних приписів законодавства з урахуванням прийняття рішення про притягнення до відповідальності позивача через 14 років. Доводи відзиву відповідача не спростовують викладеного в постанові, тому відхиляються як необґрунтовані.

6.4.19. Суд апеляційної інстанції вказав, що викладене стало підставою також для помилкового застосування відповідачем положень статті 17 та пункту 7 статті 50 Закону при постановленні оскаржуваного Рішення АМК, що є підставою для його скасування на підставі статті 59 Закону, тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову.

6.4.20. Суд апеляційної інстанції також зазначив про обґрунтованість доводів щодо невідповідності рішення суду першої інстанції вимогам статті 236 ГПК України, в якому фактично не розглянуто жодного доводу позивача та третьої особи, чим також порушено принцип змагальності.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Верховний Суд ухвалою від 22.06.2026, зокрема, відкрив касаційне провадження у справі №910/9871/25 на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

7.2. Згідно з розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 08.07.2026 у зв`язку з відпусткою судді Власова Ю.Л. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/9871/25, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуюча), Бенедисюк І.М., Булгакова І.В.

7.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального прав.

8.2. Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд виходить з того, що:

- зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності;
- касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

8.3. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.4. Стосовно того, що вважається правовим висновком Верховний Суд застосовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.5. Щодо питання застосування норми права та їх неврахування судами попередніх інстанцій, Верховний Суд застосовує висновки щодо тлумачення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, які містяться, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.03.2026 у справі №916/5633/23, в якій, зокрема, означено таке:

- підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови;
- неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі;
- для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків у подібних правовідносинах.

8.6. Верховний Суд виходить також з того, що, досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду, кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а крізь призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

8.7. Предметом судового розгляду у цій справі є визнання недійсним Рішення АМК, яким дії позивача визнані порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим статтею 17 та пунктом 7 статті 50 Закону, у вигляді легітимації порушення Товариством, передбаченого частиною першою статті 13 Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водовідведення (приймання стічних вод) в територіальних межах м. Києва, де розташовані каналізаційні мережі, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) третьої особи та використовуються (експлуатуються) ним для надання такої послуги своїм абонентам (споживачам).

8.7.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюване рішення відповідач ухвалив з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи. Також ВО КМР вказувало на порушення приписів статті 42 Закону у контексті строків давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

8.8. Скаржник у контексті підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказує низку постанов Верховного Суду (див. пункти 4.1.1, 4.1.4, 4.1.5 цієї постанови).

8.9. Предметом розгляду справи №904/4227/20 було визнання недійсним рішення відділення АМК, яким визнано становище на ринку послуг з надання права обмеженого користування лініями електропередачі монопольним (домінуючим) в межах розташування місцевих (локальних) електричних мереж, так як на цьому ринку у позивача не було жодного конкурента протягом 2014-2017 років та означені дії визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 Закону, визначеним пунктом 1 частини другої статті 13 Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з надання права обмеженого користування лініями електропередачі, шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

8.9.1. Позовна заява мотивована, зокрема, тим що Рішення АМК прийнято: за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи; при недоведеності обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими.

8.10. Предметом розгляду справи №910/2352/21 було визнання недійсним рішення АМК, яким визнано, що позивач займав в період з вересня 2011 року до грудня 2019 року монопольне (домінуюче) становище на загальнодержавному ринку телекомунікаційних послуг з розповсюдження в цифровому форматі [стандарт DVB-Т2 (MPEG-4)] телевізійних програм загальнонаціональних телерадіоорганізацій і дії Товариства в період з вересня 2011 року до грудня 2019 року на ринку телекомунікаційних послуг з розповсюдження в цифровому форматі [стандарт DVB-Т2 (MPEG-4)] телевізійних програм загальнонаціональних телерадіоорганізацій щодо встановлення та застосування економічно необґрунтованих тарифів, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку, визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку телекомунікаційних послуг з розповсюдження в цифровому форматі [стандарт DVB-Т2 (MPEG-4)] телевізійних програм загальнонаціональних телерадіоорганізацій шляхом встановлення таких цін, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

8.10.1. Позовна заява з посиланням, зокрема, на приписи статті 59 Закону мотивована: неповним з`ясуванням АМК обставин, які мають значення для справи; недоведенням обставин, які мають значення для справи і які АМК визнав встановленими; неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

8.11. Предметом розгляду справи №802/52/18-а було анулювання спеціального дозволу на користування надрами.

8.11.1. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач не усунув вимог припису, а тому відповідно до наказу Державної служби геології та надр України остання провела перевірку, за результатами якої зупинено дію спеціального дозволу на користування надрами. З огляду на викладене та враховуючи, що відповідач порушив положення Кодексу України про надра, позивач просить припинити право користування надрами шляхом анулювання спеціального дозволу на користування надрами.

8.12. Предметом розгляду справи №910/6459/21 було:

- визнання іпотеки, яка виникла на підставі договору іпотеки, такою, що припинена; - зняття заборони відчуження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

8.12.1. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що внаслідок припинення зобов`язань за кредитною угодою шляхом повного її виконання, зобов`язання за договором іпотеки, укладеним на забезпечення виконання зобов`язання за кредитною угодою, припинилося, отже, іпотека є такою, що припинена відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку».

8.13. Предметом розгляду справи №902/1511/23 було стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

8.13.1. Позов обґрунтовано тим, що відповідач порушив зобов`язання за договором купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг, зокрема, щодо строків здійснення платежів за отриману електричну енергію. 

8.14. Предметом розгляду справи №910/19008/21 було визнання недійсним і скасування низки пунктів резолютивної частини рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК у частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону.

8.14.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до статей 59, 60 Закону (у частині, що стосується позивача у справі) рішення підлягає визнанню недійсним, оскільки при ухваленні не доведено обставин, які мають значення для справи і які визнані встановленими, а висновки відділення АМК, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, відповідач порушив та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права.

8.14.2. Також у справі №910/19008/21 з`ясовувалося питання наявності/відсутності порушень відділенням АМК тривалості розгляду антимонопольної справи.

8.15. Предметом розгляду справи №916/5677/23 було визнання недійсним і скасування низки пунктів резолютивної частини рішення територіального відділення АМК у частині, що стосується позивача.

8.15.1. Позовні вимоги обґрунтовані недоведеністю відповідачем наявності обставин, які в силу приписів законодавства про захист економічної конкуренції є обов`язковими для кваліфікації поведінки позивача як антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, та, як наслідок, застосування до останнього заходів відповідальності у вигляді накладення штрафу.

8.15.2. Також у справі №916/5677/23 з`ясовувалося питання наявності/відсутності порушень АМК тривалості розгляду антимонопольної справи.

8.16. Предметом судового розгляду у справі №910/2415/24 було визнання недійсним рішення АМК, відповідно до якого визнано, що, зокрема, позивач вчинив порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

8.16.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення є незаконним і необґрунтованим внаслідок неповного з`ясування та доведення обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права.

8.16.2. Також у справі №910/2415/24 з`ясовувалося питання наявності/відсутності порушень АМК тривалості розгляду антимонопольної справи.

8.17. З огляду на викладене ця справа та справи №802/52/18-а, №910/6459/21, №902/1511/23 не є схожими з огляду на предмет і підстави позову, нормативно-правове регулювання, що виключає подібність спірних правовідносин. Водночас скаржник вказує на неврахування висновків щодо застосування норм процесуального права, які викладені у вказаних справах, а саме стосовно статей 74, 75 ГПК України.

8.18. Що ж до цієї справи та справ №904/4227/20, №910/2352/21, №910/19008/21, №916/5677/23, 910/2115/24, то вони є схожими в частині, що стосується предмета позову (визнання недійсним/протиправним/скасування рішення АМК), втім, різняться за підставами позову, в жодній з цих справ АМК чи його відділення не визнавали дії відповідачів антимонопольної справи порушенням законодавства економічної конкуренції, передбаченого статтею 17 Закону.

8.19. Крім цього, скаржник вказує на неврахування висновків щодо застосування статті 86 ГПК України, що є нормою процесуального права, які викладені у справах №904/4227/20, №910/2352/21.

8.20. Верховний Суд наголошує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.20.1. Сама собою різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.21. Слід зазначити, що касаційне провадження у цій справі також відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.22. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.23. Скаржник із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що:

- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми пункту 4 розділу І Правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.12.2017 №316, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15.01.2018 №56/31508, в частині необхідності доказування факту розроблення виконавцем місцевих правил приймання належними доказами при притягненні до відповідальності за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону;
- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми абзаців першого та другого частини першої статті 42 Закону у справах про притягнення органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю до відповідальності за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 7 статті 50, статтею 17 Закону, у вигляді легітимації порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

8.24. Верховний Суд, ураховуючи доводи та покликання касаційної скарги скаржника, дійшов висновку про необхідність розгляду підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК України, у їх взаємній і логічній послідовності та поєднанні з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України.

8.25. Зі змісту оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції (див. розділ 6 цієї постанови) вбачається, що підставою для скасування Рішення АМК стало те, що Комітет фактично не довів складу правопорушення, а також порушення приписів статті 42 Закону та притягнення до відповідальності після 14 років з моменту затвердження Правил №1879.

8.26. Верховний Суд виходить з того, що відповідно до статті 17 Закону (тут і далі в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин) забороняються дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), що полягають у схиленні суб`єктів господарювання, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю до порушень законодавства про захист економічної конкуренції, створенні умов для вчинення таких порушень чи їх легітимації.

8.26.1. Отже, аналіз цієї статті засвідчує, що об`єктивна сторона за вчинення порушення, передбаченого у статі 17 Закону, полягає у:

(1) діях чи бездіяльності, що полягають у схиленні суб`єктів господарювання, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю до порушень законодавства про захист економічної конкуренції;
(2) діях чи бездіяльності, що полягають у створенні умов для вчинення суб`єктами господарювання, органами влади, органами місцевого самоврядування, органами адміністративно-господарського управління та контролю порушень законодавства про захист економічної конкуренції;
(3) діях чи бездіяльності, що полягають у легітимації порушень суб`єктів господарювання, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю законодавства про захист економічної конкуренції.

8.27. Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, що об`єктивною стороною правопорушення, за яке Комітет притягнув до відповідальності ВО КМР, є те, що АМК визнав порушенням дії, які полягали у затвердженні Розпорядженням від 12.10.2011 Правил №1879, у вигляді легітимації порушення Товариством законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого частиною першою статті 13 Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водовідведення (приймання стічних вод) в територіальних межах м. Києва, де розташовані каналізаційні мережі, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) Товариства та використовуються (експлуатуються) ним для надання такої послуги своїм абонентам (споживачам).

8.28. Отже, під час вирішення цього спору, зокрема, доведенню підлягає об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого статтею 17 Закону, яке полягає у встановленні Комітетом у Рішенні АМК, що Товариство вчиняє порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а ВО КМР як орган місцевого самоврядування легітимізує його.

8.29. З означеного у пункті 8.27 цієї постанови вбачається, що легітимізація, на думку відповідача, полягала, у діях щодо затвердження Розпорядженням від 12.10.2011 Правил №1879, порушення Товариством законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого частиною першою статті 13 Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водовідведення (приймання стічних вод) в територіальних межах м. Києва, де розташовані каналізаційні мережі, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) Товариства та використовуються (експлуатуються) ним для надання такої послуги своїм абонентам (споживачам). Водночас суд апеляційної інстанції відхилив покликання АМК узагальнено з огляду на те, що вказаний акт не суперечить нормам чинного законодавства, з урахуванням наявності в інших нормативно-правових актах правового механізму, що передбачає застосування такого виду санкцій (див. також пункти 6.7 - 6.7.7 цієї постанови).

8.30. Верховний Суд виходить з того, що АМК як державний орган із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель (частина перша статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України"), будує свою діяльність на принципах:

- законності;
- гласності;
- захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів (стаття 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").

8.31. Відповідно до статті 59 Закону підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є:

неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи;
недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;
невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи;
заборона концентрації, узгоджених дій відповідно до Закону України "Про санкції";
порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

8.32. У статті 42 Закону передбачено, що суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності.
Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення.
Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 цього Закону, становить три роки з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення.
Перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органами Антимонопольного комітету України справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

8.33. Суд вважає, що міркування суду апеляційної інстанції, наведені у пунктах 6.4.17 - 6.4.18 цієї постанови, ґрунтуються на правильному тлумаченні норм права з огляду на таке.

8.34. Зі змісту статті 42 Закону вбачається, що суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності.

8.34.1. Крім цього, тривалість строку давності залежить від виду та характеру правопорушення, початку його перебігу, а саме:

(1) строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення;
(2) в разі триваючого порушення строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня закінчення вчинення порушення;
(3) строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 Закону [неподання інформації Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню у встановлені органами Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення чи нормативно-правовими актами строки (пункт 13 статті 50 Закону; подання інформації в неповному обсязі Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню у встановлені органами Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення чи нормативно-правовими актами строки (пункт 14 статті 50 Закону); подання недостовірної інформації Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню (пункт 15 статті 50 Закону)], становить три роки з дня вчинення порушення;
(4) в разі триваючого правопорушення строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 Закону [неподання інформації Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню у встановлені органами Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення чи нормативно-правовими актами строки (пункт 13 статті 50 Закону; подання інформації в неповному обсязі Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню у встановлені органами Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення чи нормативно-правовими актами строки (пункт 14 статті 50 Закону); подання недостовірної інформації Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню (пункт 15 статті 50 Закону)], становить три роки з дня закінчення вчинення порушення.

8.35. Верховний Суд, аналізуючи статтю 42 Закону, висновує, що триваюче правопорушення - це єдине протиправне діяння (бездіяльність), яке полягає у безперервному, тривалому в часі стані порушення, та не є одномоментним. Початковим моментом цього діяння є або активна дія або бездіяльність, зокрема коли вчиняється конкретна противоправна дія або з першого дня допущення бездіяльності. Триваюче порушення припиняється за настання, зокрема, однієї з таких умов: зміна законодавства (наприклад, скасування норми, яка встановлювала певний обов`язок); добровільне припинення особою протиправних дій чи бездіяльності; виконання встановленого обов`язку під примусом; притягнення правопорушника до відповідальності.

8.35.1. Верховний Суд, висновуючи цей правовий висновок, зазначає, що він узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 12.06.2025 у справі №910/3667/24, від 23.10.2025 у справі №910/12473/24, такого змісту: триваючим порушенням є порушення, яке почалося з протиправної дії чи бездіяльності, здійснюється потім безперервно. Початковим моментом цього діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли особа не виконує конкретний обов`язок або виконує його неповністю чи неналежним чином. Таке порушення припиняється припиненням протиправних дій або виконанням регламентованих обов`язків добровільно або у примусовому порядку, притягненням винної особи до відповідальності.

8.36. Отже, Комітет визначив у Рішенні АМК порушення - легітимізацію, тобто дії позивача, які полягали у затвердженні ВО КМР Правил №1879 [затверджені розпорядженням 12.10.2011]. Суд зазначає, що ці правила зареєстровані в Головному управлінні юстиції у місті Києві 17.10.2011 за №44/903, опубліковані та набрали чинності 28.10.2011 у газеті «Хрещатик» №159(3984), номер додатка до газети 120 (991).

8.36.1. У вказаному аспекті, з урахуванням суті інкримінованого ВО КМР порушення за статтею 17 Закону [дії, які полягали у затвердженні Розпорядженням від 12.10.2011 Правил №1879, у вигляді легітимації порушення Товариством законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого частиною першою статті 13 Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водовідведення (приймання стічних вод) в територіальних межах м. Києва, де розташовані каналізаційні мережі, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні тощо) Товариства та використовуються (експлуатуються) ним для надання такої послуги своїм абонентам (споживачам)], суд апеляційної інстанції крізь призму статті 59 Закону та приписів статті 42 Закону правильно витлумачив закон, визначивши характер інкримінованого Комітетом порушення, відповідність дій позивача вимогам законодавства, яке було чинним на момент затвердження Правил №1879.

8.37. Суд відхиляє покликання скаржника на правові позиції, наведені у постановах від 18.05.2023 у справі №910/19008/21, від 03.12.2024 у справі №916/5677/23 та від 15.07.2025 у справі №910/2415/24 щодо застосування статті 42 Закону, оскільки вони не є релевантними для спірних правовідносин у цій справі з огляду на конкретні обставини, встановлені судом апеляційної інстанції (див. розділ 6 і пункти 6.7.13 - 6.4.18 цієї постанови), та насамперед обумовлені різними обставинами, які визначають та зумовлюють застосування статті 42 Закону в аспекті строку розгляду справи та строку давності.

8.38. Також не підтверджуються доводи скаржника про неврахування висновків щодо застосування норм процесуального права (див. пункти 4.1.1, 4.1.4 цієї постанови), оскільки, як свідчить зміст постанови суд апеляційної інстанції, не застосовував преюдиції (див. пункт 6.78.11 цієї постанови), ухвалюючи оскаржуване судове рішення, та відсутні підстави вважати, що порушено приписи статей 74, 86 ГПК України.

8.39. Верховний Суд виходить з того, що оскаржуване судове рішення не суперечить правовим висновкам, які викладені у постановах Верховного Суду, вказаних у пунктах 8.18 - 8.19 цієї постанови, а суди апеляційної інстанції, посилаючись на норми права, застосували їх інакше, не так, в іншій спосіб витлумачили тощо, ніж це зробив Верховний Суд.

8.40. З огляду на викладене доводи касаційної скарги в частині підстав касаційного оскарження передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України не знайшли свого підтвердження.

8.41. Також скаржник у касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України вказує, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.42. Верховний Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.43. Суд зауважує, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме собою порушення норм процесуального права у вигляді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.44. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21 тощо.

8.45. Проте під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстав касаційного оскарження, визначених у пунктах 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд встановив необґрунтованість таких підстав касаційного оскарження.

8.46. Отже, покликання на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України не підтвердилися.

8.47. Верховний Суд наголошує, що у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій надали оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких у силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватися не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено у статтях 73-80, 86, 300 ГПК України.

8.48. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

8.49. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.50. Отже, підстави касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі, щодо оскарження постанови суду апеляційної інстанції у цьому випадку не отримали підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відсутні.

8.51. Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзивах на касаційну скаргу, в тій частині, яка узгоджується з міркуваннями Верховного Суду, наведеними у цій постанові.

8.52. З огляду на спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.53. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
9.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення.

10. Судові витрати
10.1. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу відповідача залишає без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Антимонопольного комітету України залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2026 у справі №910/9871/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова