П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/14026/25	
Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В.Г.
Дата і місце ухвалення: 16.02.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі №400/14026/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо незарахування позивачу до страхового стажу періоду роботи в російській федерації на Балтійському заводі з 01.04.1988 по 06.03.1992, відповідно до довідки від 28.03.1995 № 71-ок; 
- зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період його роботи в російській федерації на Балтійському заводі з 01.04.1988 по 06.03.1992, відповідно до довідки від 28.03.1995 № 71-ок та здійснити перерахунок пенсії. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи з 01.04.1988 по 06.03.1992 на підставі архівної довідки ВАТ «Балтійський завод» від 28.03.1995 № 71-ок. 
Апелянт вказує, що з 01.01.2023 припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для України, а російська федерація також припинила участь у зазначеній Угоді. 
На думку відповідача, за відсутності чинного міжнародного договору відсутні правові підстави для врахування спірного періоду роботи, набутого на території російської федерації, до страхового стажу позивача. 
У зв`язку з цим апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року - без змін. 
Зазначає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду. 
Вважає, що архівна довідка ВАТ «Балтійський завод» від 28.03.1995 № 71-ок є належним доказом підтвердження спірного періоду роботи, а припинення дії Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення не впливає на вже набуті пенсійні права та не є підставою для незарахування періоду роботи до страхового стажу. Просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у формі РС-право за пенсійною справою позивача зазначено, що ОСОБА_1 призначено пенсію за віком з 11.03.2024. При цьому до його страхового стажу, зокрема, не зараховано період з 23.02.1988 по 19.05.1994.
Згідно із записом № 1 трудової книжки позивача до прийняття на роботу його трудовий стаж становив 3 роки 11 місяців 5 днів відповідно до довідки № 71-ок.
Відповідно до архівної довідки ВАТ «Балтійський завод» від 28.03.1995 № 71-ок в особових картках звільнених працівників Балтійського заводу за 1992 рік містяться відомості про ОСОБА_1 , який працював на зазначеному підприємстві на різних посадах у період з 01.04.1988 по 06.03.1992.
20.05.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про перерахунок пенсії за віком із зарахуванням до страхового стажу періоду роботи, підтвердженого довідкою № 71-ок.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач не заперечував, що підтверджений архівною довідкою №71-ок період роботи позивача на території російської федерації до страхового стажу не зараховано.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його право на належне пенсійне забезпечення, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що архівна довідка ВАТ «Балтійський завод» від 28.03.1995 № 71-ок є належним та допустимим доказом, який підтверджує період роботи позивача з 01.04.1988 по 06.03.1992. Суд дійшов висновку, що припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 та вихід України з цієї Угоди не впливають на пенсійні права, набуті особою під час її дії, а тому відсутні правові підстави для незарахування зазначеного періоду роботи до страхового стажу позивача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникли у цій справі, регулюються Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі – Закон №1058-IV), а щодо підтвердження та обчислення періодів трудової діяльності, набутих до набрання ним чинності, – Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі – Закон №1788-XII).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 9 Закону №1058-IV у солідарній системі призначається, зокрема, пенсія за віком.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачено страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За приписами частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України за даними системи персоніфікованого обліку, а за періоди до запровадження такої системи – на підставі документів та в порядку, визначених законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності, які враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, для періодів трудової діяльності, набутих до набрання чинності Законом №1058-IV, питання їх підтвердження та зарахування до страхового стажу вирішуються відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення відповідних правовідносин.
До набрання чинності Законом №1058-IV порядок обчислення стажу роботи для призначення пенсії визначався Законом №1788-XII.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах незалежно від характеру й тривалості роботи та тривалості перерв.
За змістом статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за її відсутності або за відсутності відповідних записів у ній визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637).
Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до запровадження персоніфікованого обліку, є трудова книжка. За її відсутності або за відсутності відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку №637 у разі відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній для підтвердження стажу роботи приймаються, зокрема, довідки, виписки з наказів, особові рахунки, відомості на видачу заробітної плати, письмові трудові договори та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Частиною другою статті 4 Закону №1058-IV передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, застосовуються норми міжнародного договору.
На час роботи позивача на території російської федерації питання пенсійного забезпечення громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав регулювалися Угодою про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, укладеною 13 березня 1992 року (далі – Угода).
Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав – учасниць Угоди здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Згідно зі статтею 5 Угоди її дія поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, установлені законодавством держав – учасниць.
За змістом частин другої та третьої статті 6 Угоди для встановлення права на пенсію громадянам держав – учасниць враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання чинності Угодою. Обчислення пенсії здійснюється із заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 Україна вийшла із зазначеної Угоди, а російська федерація припинила участь у ній з 01 січня 2023 року.
Разом із тим пунктом 2 статті 13 Угоди передбачено, що пенсійні права громадян держав – учасниць Співдружності, які виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили у разі виходу держави-учасниці з Угоди.
Крім того, відповідно до пункту «b» частини першої статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року, якщо договором не передбачено інше або учасники не домовилися про інше, припинення дії міжнародного договору не впливає на права, зобов`язання чи юридичне становище його учасників, які виникли внаслідок виконання такого договору до його припинення.
Отже, припинення участі України та російської федерації в Угоді саме по собі не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періодів роботи, набутих особою під час її чинності, оскільки право на їх врахування виникло в період дії зазначеного міжнародного договору та не може бути припинене внаслідок його денонсації.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підтвердження спірного періоду роботи позивачем подано архівну довідку ВАТ «Балтійський завод» від 28 березня 1995 року №71-ок, відповідно до якої в особових картках звільнених працівників Балтійського заводу за 1992 рік містяться відомості про ОСОБА_1 , який працював на зазначеному підприємстві на різних посадах у період з 01 квітня 1988 року по 06 березня 1992 року.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII та пунктів 1, 3 Порядку №637 за відсутності необхідних записів у трудовій книжці трудовий стаж може підтверджуватися, зокрема, архівними довідками та іншими документами, які містять відомості про періоди роботи особи.
При цьому матеріалами справи підтверджується, що відповідач не ставив під сумнів факт існування архівної довідки №71-ок, її належність позивачу чи достовірність викладених у ній відомостей. Єдиною підставою для незарахування спірного періоду роботи до страхового стажу відповідач визначив припинення дії Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.
Аналогічний правовий підхід неодноразово висловлений Верховним Судом.
Так, у постановах від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17, від 16 травня 2019 року у справі №161/17658/16-а, від 27 лютого 2020 року у справі №577/2688/17, від 31 березня 2020 року у справі №446/656/17, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17 та від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22 Верховний Суд дійшов висновку, що за відсутності або неповноти записів у трудовій книжці стаж роботи може підтверджуватися іншими документами, виданими за місцем роботи або архівними установами, якщо такі документи містять відомості, необхідні для підтвердження відповідного періоду роботи.
Крім того, у постанові від 28 січня 2025 року у справі №620/3530/22 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації та неможливість її отримання не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи, підтверджених належними та допустимими доказами. При цьому припинення участі України чи російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення не впливає на пенсійні права, набуті особою під час її чинності.
Наведені правові висновки підлягають застосуванню і до спірних правовідносин, оскільки право позивача на зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу виникло під час дії Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення. Відтак припинення дії зазначеної Угоди не може впливати на вже набуті пенсійні права. Такий підхід узгоджується з положеннями статті 58 Конституції України, статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та принципом правової визначеності.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що архівна довідка ВАТ «Балтійський завод» від 28 березня 1995 року №71-ок є належним та допустимим доказом на підтвердження спірного періоду роботи позивача, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для відмови у зарахуванні зазначеного періоду роботи до страхового стажу.
Відтак доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу після припинення участі України та російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення є необґрунтованими, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм міжнародного та національного законодавства.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315, статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі №400/14026/25 - без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук