Справа № 950/3768/25
2/950/312/26
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И  

13 липня 2026 року м.Лебедин 
Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В. 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 41035-04/2025 від 18 квітня 2025 року. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 20 900 грн, яка, за його розрахунком, складається з: 5 000 грн - заборгованості за основною сумою кредиту; 5 400 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом; 500 грн - комісії за видачу кредиту; 10 000 грн - штрафу. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 18 квітня 2025 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір про надання фінансового кредиту № 41035-04/2025.
За умовами договору первісний кредитор зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 5 000 грн строком на 120 днів, а відповідач - повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та передбачену договором комісію. Кредит мав бути повернутий не пізніше 15 серпня 2025 року. Процентна ставка становила 0,90 відсотка на день від залишку заборгованості. Одноразова комісія за видачу кредиту була визначена у сумі 500 грн.
Позивач зазначав, що кредитний договір укладено з використанням інформаційно-комунікаційної системи кредитодавця та підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. ТОВ «Стар Файненс Груп» виконало свій обов`язок за кредитним договором та 18 квітня 2025 року перерахувало на зазначену відповідачем платіжну картку 5 000 грн.
Відповідач, зі свого боку, передбачених договором платежів не здійснив, кредит, проценти та комісію не сплатив.
28 серпня 2025 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 28082025, відповідно до якого первісний кредитор відступив позивачу права грошової вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 41035-04/2025 на загальну суму 20 900 грн.
Позивач посилався на те, що після набуття ним права вимоги відповідач не здійснив жодного платежу ні на користь нового, ні на користь первісного кредитора.
Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви та додані до неї документи направлено відповідачу за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно із частиною другою статті 247 ЦПК України, якщо розгляд справи здійснюється без учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази, перевіривши наведений позивачем розрахунок та норми чинного законодавства, суд приходить до таких висновків.
За приписами статей 12 і 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 77 ЦПК України визначає належними докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За змістом статей 78 і 79 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами, а достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За правилами частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Жодний доказ не має для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частина четверта статті 263 ЦПК України зобов`язує суд під час вибору та застосування норми права враховувати висновки щодо її застосування, викладені в постановах Верховного Суду.
Судове рішення має бути законним та обґрунтованим, а його мотивувальна частина повинна містити встановлені обставини, оцінку доказів, оцінку доводів учасників справи та мотиви застосування відповідних правових норм.
Судом встановлено, що 18 квітня 2025 року о 14 год 13 хв 33 с між ТОВ «Стар Файненс Груп» як кредитодавцем та ОСОБА_1 як позичальником укладено договір про надання фінансового кредиту № 41035-04/2025.
Згідно з пунктом 1.1 договору товариство зобов`язалося надати клієнту фінансовий кредит у сумі 5 000 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та комісію в порядку й на умовах договору.
Пунктом 1.2 договору передбачено: сума кредиту - 5 000 грн; дата надання кредиту - 18 квітня 2025 року; строк кредитування - 120 днів; кінцева дата погашення - 15 серпня 2025 року; ціль кредитування - власні споживчі потреби позичальника.
Відповідно до пункту 1.4 договору проценти за користування кредитом становлять 0,90 відсотка на день від залишку заборгованості. Процентна ставка є фіксованою.
Цим самим пунктом передбачено одноразову комісію за видачу кредиту в сумі 500 грн, що становить 10 відсотків суми кредиту.
У договорі зазначено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка становить 2572,74 відсотка, орієнтовна загальна вартість кредиту - 10 900 грн, а загальні витрати за кредитом - 5 900 грн.
Пунктом 1.6 договору встановлено, що кредит надається безготівково шляхом перерахування коштів за реквізитами платіжної картки відповідача із замаскованим номером 4441-11хх-хххх-0886.
Відповідно до пункту 3.3 договору проценти нараховуються виключно в межах строку кредитування, починаючи з дня перерахування кредитних коштів, на залишок фактичної заборгованості станом на початок кожного календарного дня.
Надана суду копія кредитного договору містить: дату і точний час його укладення; найменування та реквізити кредитодавця; анкетні й ідентифікаційні дані позичальника; номер телефону та адресу електронної пошти позичальника; розмір кредиту; строк кредитування; процентну ставку; порядок нарахування процентів; розмір комісії; загальну вартість кредиту; графік платежів; порядок укладення договору в електронній формі; порядок акцепту оферти; відомості про електронний підпис позичальника одноразовим ідентифікатором Y738.
Договір є належним доказом змісту погоджених сторонами прав та обов`язків.
Сам по собі факт подання договору у формі його візуального відтворення на папері не свідчить про недодержання письмової форми, оскільки первинною формою правочину був електронний документ, а паперова копія відображає його зміст.
Кредитний договір оцінюється судом не ізольовано, а у взаємному зв`язку із заявкою-анкетою, паспортом споживчого кредиту, графіком платежів, доказом перерахування кредитних коштів і відомостями про застосування одноразового ідентифікатора.
Стаття 205 ЦК України допускає вчинення правочину усно або письмово, зокрема в електронній формі.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, у тому числі електронних, та якщо волю сторін виражено за допомогою електронного засобу зв`язку.
Частина друга статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За статтею 628 ЦК України зміст договору становлять погоджені сторонами умови та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.
Статті 641 і 642 ЦК України передбачають укладення договору шляхом направлення пропозиції укласти договір та її прийняття іншою стороною.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає одноразовий ідентифікатор як алфавітно-цифрову послідовність, яку отримує особа для прийняття пропозиції укласти електронний договір.
За статтею 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом направлення оферти однією стороною та її акцепту іншою стороною.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» допускає підписання електронного правочину електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
З аналізу пунктів 2.13–2.18 кредитного договору судом встановлено, що після ідентифікації та верифікації клієнта в його особистому кабінеті розміщувалася оферта, яка містила всі істотні умови кредитування. Для акцепту клієнт натискав кнопку підписання, отримував на зазначений ним номер телефону одноразовий ідентифікатор та вводив його у відповідне поле інформаційно-комунікаційної системи.
У договорі зафіксовано одноразовий ідентифікатор Y738, яким відповідач здійснив акцепт оферти.
На підтвердження виконання первісним кредитором своїх обов`язків надано інформацію платіжного сервісу iPay.ua.
З відповідного документа вбачається, що 18 квітня 2025 року о 14 год 15 хв 04 с на платіжну картку із замаскованим номером НОМЕР_1 було успішно перераховано 5 000 грн.
Номер картки у документі платіжного сервісу відповідає замаскованому номеру картки, зазначеному у кредитному договорі. Час здійснення платежу безпосередньо слідує за часом укладення договору - 14 год 13 хв 33 с, що узгоджується з передбаченою договором автоматизованою процедурою видачі кредиту.
Суд оцінює цей доказ як належний і допустимий, оскільки він походить від платіжного посередника, містить дату, час, суму, результат операції та ідентифікаційні ознаки платіжної картки.
Доказів скасування, повернення або невдалого завершення зазначеної платіжної операції матеріали справи не містять. Так само відсутні докази того, що платіжна картка не належала відповідачу або була зазначена в інформаційній системі кредитодавця без його волі.
Суд приходить до висновку, що первісний кредитор належним чином виконав свій обов`язок із надання кредиту.
Стаття 509 ЦК України визначає зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої певну дію, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.
За статтями 525 і 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до договору та закону.
Частина перша статті 530 ЦК України передбачає, що зобов`язання, для якого встановлений строк виконання, підлягає виконанню саме у цей строк.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється належним виконанням.
За статтями 610 і 612 ЦК України невиконання зобов`язання у встановлений строк є його порушенням, а боржник вважається таким, що прострочив виконання.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, встановлених договором.
За статтею 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується надати кредит, а позичальник - повернути його та сплатити проценти. Матеріали справи не містять банківських квитанцій, платіжних інструкцій, виписок із рахунків чи інших доказів сплати відповідачем будь-якої частини кредитної заборгованості.
Тому позовна вимога про стягнення основної суми кредиту є обґрунтованою.
Позивачем надано розрахунок заборгованості за договором № 41035-04/2025.
Із розрахунку вбачається щоденне нарахування процентів у розмірі 45 грн протягом строку кредитування. Станом на 15 серпня 2025 року розраховано: 5 000 грн основного боргу; 5 400 грн процентів; 500 грн комісії. 16 серпня 2025 року до заборгованості додано штраф у сумі 10 000 грн.
Станом на дату відступлення права вимоги - 28 серпня 2025 року - у розрахунку зазначено загальну суму 20 900 грн.
У справі вихідні дані розрахунку щодо основного боргу і процентів підтверджуються: кредитним договором; графіком платежів; доказом перерахування 5 000 грн; погодженою ставкою 0,90 відсотка на день; строком користування кредитом 120 днів; відсутністю доказів здійснення платежів.
Арифметичних помилок у частині 5 000 грн основного боргу, 5 400 грн процентів і 500 грн комісії судом не встановлено.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів, якщо інше не встановлено договором або законом, а їх розмір і порядок одержання встановлюються договором.
Стаття 1056-1 ЦК України передбачає, що процентна ставка за кредитним договором може бути фіксованою або змінюваною, а її тип і розмір визначаються договором.
У спірному договорі процентна ставка: визначена у числовому значенні; є фіксованою; нараховується на залишок основної заборгованості; застосовується виключно протягом погодженого строку кредитування; врахована у графіку платежів і загальній вартості кредиту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, сформульовано висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу встановленого договором строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове повернення всього кредиту. 
Зазначений правовий висновок підлягає застосуванню й у цій справі.
Однак він не є підставою для відмови у стягненні 5 400 грн процентів, оскільки з наданого розрахунку вбачається, що їх нараховано лише за 120 днів погодженого строку — з 18 квітня до 15 серпня 2025 року включно. Після 15 серпня 2025 року договірні проценти позивачем та первісним кредитором не нараховувалися.
Отже, спірна сума є платою за правомірне користування кредитом у межах погодженого сторонами строку, а не мірою відповідальності за прострочення після його закінчення.
З огляду на викладене суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 5 400 грн процентів.
Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено одноразову комісію за видачу кредиту в сумі 500 грн. Комісія: установлена у фіксованій сумі; визначена у процентному співвідношенні до суми кредиту; відображена у графіку платежів; включена до загальних витрат за кредитом; врахована в розрахунку денної процентної ставки; зазначена у паспорті споживчого кредиту; не змінювалася протягом строку договору.
Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає включення до загальних витрат за споживчим кредитом процентів, комісій та інших обов`язкових платежів за кредитом.
Водночас кредитодавцю заборонено вимагати платежі, які не зазначені у договорі або не враховані у розрахунку денної процентної ставки.
У цій справі комісія була безпосередньо зазначена у договорі та врахована у показниках загальної вартості кредиту.
Суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, відповідно до якого нікчемною є умова договору про оплатність інформації щодо стану кредитної заборгованості, яку споживач має право безоплатно одержувати один раз на місяць.
Водночас предметом спору у справі № 496/3134/19 була плата за обслуговування кредитної заборгованості, зокрема за інформаційні послуги, які закон зобов`язує надавати безоплатно.
У розглядуваній справі встановлена одноразова комісія за видачу кредиту, а не періодична плата за надання інформації, ведення особистого кабінету, прийняття платежів або іншу дію, яку кредитодавець зобов`язаний виконувати безоплатно.
Матеріали справи не містять доказів того, що під назвою «комісія за видачу кредиту» фактично приховано оплату інформаційної послуги, яка відповідно до статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» повинна бути безоплатною.
Комісія була чітко та однозначно розкрита споживачу до укладення договору і становила частину погодженої загальної вартості кредиту.
Враховуючи викладене, суд не встановив передбачених законом підстав для неврахування цієї умови договору та приходить до висновку про стягнення 500 грн комісії.
28 серпня 2025 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» як клієнтом та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» як фактором укладено договір факторингу № 28082025.
Відповідно до пункту 1.1 договору факторингу фактор зобов`язався надати клієнту фінансування, а клієнт - відступити фактору права грошової вимоги до боржників, включаючи вимоги щодо основного боргу, процентів та інших передбачених договорами платежів.
Пунктом 1.2 договору встановлено, що перехід прав вимоги відбувається з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі реєстру боржників.
Договір факторингу підтверджує правову підставу, вид правочину, сторони правочину, порядок формування реєстру боржників і момент переходу прав вимоги.
Водночас рамковий договір факторингу сам по собі не доводив би передачу права вимоги саме до ОСОБА_1 , якби не був конкретизований реєстром боржників.
Тому суд оцінює його у взаємному зв`язку з актом приймання-передачі, витягом із реєстру боржників та доказом сплати фінансування. Акт приймання-передачі реєстру боржників підписано сторонами договору факторингу 28 серпня 2025 року.
Акт підтверджує, що сторони виконали передбачену пунктом 1.2 договору дію, з якою пов`язували перехід прав вимоги.
Відомостей про скасування акта, його недійсність, підписання сторонами акта повернення права вимоги або виключення відповідача з реєстру матеріали справи не містять.
У витягу з реєстру боржників міститься окремий запис щодо: боржника - ОСОБА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_2 ; кредитного договору № 41035-04/2025; основного боргу - 5 000 грн; процентів - 5 400 грн; комісії - 500 грн; штрафу - 10 000 грн; загальної суми - 20 900 грн.
Зазначені ідентифікаційні відомості відповідають даним кредитного договору та позовної заяви. Реєстр дає можливість індивідуалізувати передану вимогу, визначити боржника, правочин, із якого вона виникла, та заявлений первісним кредитором розмір заборгованості.

Суд оцінює витяг із реєстру як належний доказ включення права вимоги до відповідача до предмета договору факторингу.
Водночас зазначення певної суми в реєстрі не позбавляє суд обов`язку перевірити правомірність кожної її складової. Новий кредитор не може набути право на стягнення платежу, який первісний кредитор не мав права вимагати відповідно до імперативної норми закону.
Матеріали справи містять платіжну інструкцію від 29 серпня 2025 року про перерахування фактором на користь ТОВ «Стар Файненс Груп» фінансування за договором факторингу № 28082025 у сумі 4 477 294 грн 16 коп. Цей документ підтверджує оплатний характер правочину та виконання фактором обов`язку з надання фінансування.
Сума фінансування є загальною ціною переданого портфеля вимог і не повинна збігатися із номінальним розміром окремої вимоги до відповідача.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений унаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Стаття 514 ЦК України передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу.
За статтею 516 ЦК України заміна кредитора здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтями 1077 та 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути наявна або майбутня грошова вимога.
Кредитний договір допускав відступлення кредитодавцем права вимоги іншій особі.
Сукупність договору факторингу, акта приймання-передачі, реєстру боржників і платіжної інструкції підтверджує перехід до позивача права вимоги за договором № 41035-04/2025.
Суд приходить до висновку, що позивач є належним кредитором у спірному зобов`язанні та має право вимагати стягнення тієї частини заборгованості, право на яку належало первісному кредитору відповідно до закону.
Пунктом 5.3 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання або часткового виконання позичальником платежу, передбаченого графіком, наступного дня може бути нараховано штраф у розмірі 100 відсотків простроченої заборгованості.
Розрахунком заборгованості підтверджується, що штраф у сумі 10 000 грн було нараховано 16 серпня 2025 року, тобто після настання кінцевого строку виконання договору.
Суд враховує, що стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» містить обмеження сукупної суми неустойки за договорами, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати.
Однак дотримання кількісного обмеження саме по собі не означає правомірності штрафу, оскільки до спірних відносин застосовується спеціальна імперативна норма, запроваджена на період воєнного стану.
Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що під час воєнного стану позичальник звільняється від обов`язку сплати неустойки за прострочення кредитного зобов`язання. Цією ж нормою передбачено, що неустойка та інші платежі, нараховані починаючи з 24 лютого 2022 року за невиконання або часткове виконання кредитних договорів, підлягають списанню кредитодавцем.
Зазначена норма: є імперативною; поширюється на договори, за якими кредит надано банком або іншим кредитодавцем; стосується як штрафу, так і пені; не ставить звільнення від відповідальності в залежність від причин прострочення; не вимагає подання позичальником окремої заяви про списання; підлягає застосуванню судом незалежно від того, чи посилався на неї відповідач.
Кредитний договір укладено 18 квітня 2025 року, а штраф нараховано 16 серпня 2025 року - у період дії воєнного стану в Україні.
Тому первісний кредитор не мав права вимагати від відповідача сплати цього штрафу та був зобов`язаний його списати.
За змістом статті 514 ЦК України до нового кредитора не може перейти більше прав, ніж мав первісний кредитор.
Включення штрафу до реєстру боржників не легалізує нарахування, заборонене імперативною нормою закону.

Посилання позивача на те, що після набуття права вимоги він самостійно не нараховував нових штрафних санкцій, не впливає на висновок суду. Предметом позову є штраф, нарахований первісним кредитором 16 серпня 2025 року, а не після укладення договору факторингу.
Суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення 10000 грн. штрафу суперечить пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та задоволенню не підлягає.
Судом установлено наявність передбачених законом підстав для стягнення: 5 000 грн основної суми кредиту; 5 400 грн процентів за користування кредитом у межах установленого договором строку; 500 грн одноразової комісії, прямо зазначеної в договорі та включеної до загальної вартості кредиту. Загальна сума, яка підлягає стягненню, становить: 5 000 грн + 5 400 грн + 500 грн = 10 900 грн.
У задоволенні вимоги про стягнення 10 000 грн. штрафу суд вважає за необхідне відмовити. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ціна позову становить 20 900 грн.
Задоволено вимоги на суму 10 900 грн, що становить 52,153 відсотка ціни позову. Позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп. Пропорційна частина судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача, становить: 2 422,40 грн ? 10 900 грн ? 20 900 грн = 1 263 грн 36 коп.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 3, 12, 13, 76–81, 89, 133, 141, 178, 247, 258, 259, 263–265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, статтями 202, 205, 207, 509, 512, 514, 516, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 626, 628, 638, 639, 641, 642, 1048, 1049, 1054, 1056-1, 1077, 1078, 1082 ЦК України, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Законами України «Про електронну комерцію», «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про споживче кредитування», суд

УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 41035-04/2025 від 18 квітня 2025 року в загальному розмірі 10 900 (десять тисяч дев`ятсот) гривень 00 копійок, яка складається з: 5 000 (п`яти тисяч) гривень 00 копійок - заборгованості за основною сумою кредиту; 5 400 (п`яти тисяч чотирьохсот) гривень 00 копійок - заборгованості за процентами; 500 (п`ятисот) гривень 00 копійок - комісії за видачу кредиту.
У задоволенні позовної вимоги про стягнення 10 000 (десяти тисяч) гривень штрафу - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір у розмірі 1 263 (одна тисяча двісті шістдесят три) гривні 36 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення судового рішення.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, код ЄДРПОУ 35625014.
Відповідач: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя       Роман БАКЛАНОВ