Номер провадження: 22-ц/813/2836/26 
Справа № 522/2623/25-Е
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача – Департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання протиправними та скасування розпорядження, свідоцтва про право власності, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в якому просив суд:
- визнати незаконним та скасувати розпорядження Управління житлово - комунального господарства Одеської міської ради від 17.10.2005 № 193388 про приватизацію 383/1000 частини квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 17.10.2005, видане Управлінням житлово - комунального господарства Одеської міської ради, згідно з розпорядженням від 17.10.2005, яким посвідчено, що 383/1000 частини квартири належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .
Позивач звернення до суду пояснює тим, що ОСОБА_1 є власником 617/1000 частин квартири АДРЕСА_1 . Маючи на меті набути право власності на інші 383/1000 частини цієї квартири, він звернувся до Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради. Тоді чого йому стало відомо, що право власності на цю частку в комунальній квартирі набула ОСОБА_5 17.10.2005 на підставі розпорядження органу приватизації. Це розпорядження позивач вважає незаконним, оскільки в квартирі АДРЕСА_2 станом на 2004 рік проживав лише він (а колишній співвласник ОСОБА_6 , який був батьком ОСОБА_7 та відповідно є дідом для ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , помер ще в 1995 році). ОСОБА_5 (якій на той час виповнилося лише 3 роки), ні її мати ОСОБА_3 , сестра ОСОБА_4 не проживали в цій квартирі, отже, та не мали права на приватизацію, хоча й були зареєстровані в цій квартирі. Реєстрація відбулася з порушеннями закону.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_9 – відмовлено.
Не погоджуючись з таким заочним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, призначене на 09.06.2026 року на 15:00 год. сторони у справі не з`явилися, про причини не явки не повідомили, заяв про відкладення судового засідання або про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку не подавали. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд приходить до висновку, що явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не сама по собі відсутність у судовому засіданні представників сторін, а саме неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їхньою відсутністю. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відмовляючи у позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання протиправними та скасування розпорядження, свідоцтва про право власності, суд виходив з відсутності порушення прав та законних інтересів позивача, відсутність доказів незаконності приватизації житла відповідачем. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що
- ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 617/1000 часток квартири (приміщення квартири спільного заселення) в АДРЕСА_3 , які складають 40,83 кв. м. від площі всієї квартири 66,2 кв. м. (Свідоцтво про право власності на житло від 04.08.1997 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів № 11-9602)
- згідно з Довідкою про склад сім`ї від 21.06.2004 року ОСОБА_1 з сім`єю з чотирьох осіб (він, його дружина та два сина) одну кімнату площею 19,2 кв. м. в квартирі АДРЕСА_1 . Сусідом був ОСОБА_10 , який з сім`єю з двох чоловік займав кімнату площею 15 кв. м. ( ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
- згідно з Довідкою (з місця проживання та про склад сім`ї та реєстрацію) від 05.03.2018 року ОСОБА_1 з сім`єю займає одну кімнату площею 19,2 кв. м. в квартирі АДРЕСА_1 . Сусідом є ОСОБА_5 , яка займає квартиру з сім`єю з трьох чоловік (кімнату площею 15 кв. м);
- 05.09.2005 до органу приватизації із заявою звернулась ОСОБА_3 , яка просила передати в приватну власність квартиру, яку вона займає з членами сім`ї на умовах найму. До заяви додано довідку,. згідно з якою якої у квартирі за АДРЕСА_1 проживають і мають право на приватизацію, є ОСОБА_3 , яка зареєстрована у квартирі з 26.10.2001 року, та її доньки ОСОБА_4 , зареєстрована з 19.04.2000 року, ОСОБА_5 , зареєстрована з 03.09.2002 року;
- 10.10.2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до органу приватизації з заявою, в якій просили не включати їх до приватизації квартири АДРЕСА_1 , оскільки вони вже використали своє право на приватизацію;
10.10.2005 року ОСОБА_3 звернулась до органу приватизації з заявою, в якій просила приватизувати квартиру АДРЕСА_1 на її неповнолітню доньку, ОСОБА_5 ;
- 17.10.2005 року розпорядженням органу приватизації № 193388 передано квартиру АДРЕСА_1 в приватну власність ОСОБА_5 , яка проживає в одній кімнаті квартири спільного заселення загальною площею 26,48 кв. м.;
- згідно з Свідоцтвом про право власності на житло від 17.10.2005 року № 8-17835, 383/1000 частки квартири АДРЕСА_2 спільного заселення в АДРЕСА_4 , що складає 26,48 кв. м. від загальної площі квартири 37,0 кв. м., належать на праві приватної власності ОСОБА_5 ;
- право власності ОСОБА_5 на 383/1000 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстровано 15.12.2005 року.
Колегія суддів виходить з такого.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (частина перша статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").
Статтею 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.
Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.
Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Згідно з частинами першою, другою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Отже, Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що правом на приватизацію житлових приміщень державного житлового фонду можуть бути наділені наймачі таких приміщень та члени їх сім`ї або які перебувають на обліку поліпшення житлових умов.
Порядок надання житлової площі в будинках державного житлового фонду регламентовано ЖК Української РСР.
Відповідно до статті 54 ЖК Української РСР та пункту 67 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, ізольоване жиле приміщення, що звільнилось в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов, надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути передано наймачеві, якій проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.
Статтею 42 ЖК Української РСР передбачено, що жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Ураховуючи викладене, обов`язковими передумовами реалізації позивачем його права на оформлення у приватну власність кімнати, площею 15,0 кв. м., в квартирі АДРЕСА_1 , є потреба позивача, який проживає з дружиною та 2-ма тепер вже повнолітніми дітьми, в поліпшенні житлових умов; їх перебування на обліку потребуючих поліпшення житлових умов; внесення до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов; надання позивачам в користування спірної кімнати.
При цьому, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (жила кімната 15 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 ) є ордер (стаття 58 ЖК Української РСР), однак такий ордер у позивача відсутній.
Судом першої інстанції встановлено та не спростовано позивачем і матеріалами справи те, що квартира АДРЕСА_1 призначена для спільного заселення. 
Доказів про перебування ОСОБА_1 на обліку потребуючих поліпшення житлових умов; внесення його до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов; надання позивачу в користування спірної кімнати площею 15,0 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , позивачем не надано.
Також не надано і доказів самого звернення ОСОБА_1 до компетентного органу місцевого самоврядування із заявою про надання йому у користування кімнати площею 15 кв. м. у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 , як у період після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (користувача спірною кімнатою площею 15 кв. м.) і до отримання ОСОБА_1 свідоцтва про приватизацію 617/1000 загальної площі квартири спільного заселення АДРЕСА_1 04.08.1997 року (як користувача разом із членами його сім`ї кімнатою площею 19,2 кв. м.), так і після цієї дати із спільним зверненням ОСОБА_1 та членів його сім`ї до компетентного органу про доприватизацію житла з доданням документів про перебування їх на обліку потребуючих поліпшення житлових умов; внесення його до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов і відповіді компетентного органу на таке звернення. 
Відсутність доказів спільного звернення позивача та членів його сім`ї із заявою про доприватизацію з доданням документів про перебування на обліку потребуючих поліпшення житлових умов; внесення його до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов; надання позивачу в користування спірної кімнати площею 15,0 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 як вільної житлової площі після смерті колишнього її користувача ОСОБА_6 , надає підстави для висновку про недоведеність позивачем порушення його житлових прав приватизацією цієї жилої кімнати площею 15 кв.м. а взагалі 383/1000 часток у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 , яка не реалізувала до цього право на безоплатну приватизацію житла.
При цьому суд вірно зазначив, що позивач ОСОБА_1 , хоча і зареєстрований у квартирі спільного заселення, але на іншій житловій площі - одній кімнаті квартири спільного заселення загальною площею 19,20 кв.м. і у зв`язку з цим, ОСОБА_1 , як наймач та власник іншої житлової площі, ніж та, яка приватизована ОСОБА_5 , не довів суду, яким чином, ця приватизація, окрім його бажання теж набути у власність частку відповідача, порушує його права та інтереси, як жителя іншої житлової площі в квартирі АДРЕСА_2 . Доказів про незаконність реєстрації за вказаною адресою ОСОБА_5 не надано.
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 13.07.2026 року.

Головуючий         О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова