П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/6488/26	
Головуючий в 1 інстанції: Хурса О.О.
Дата ухвалення рішення: 23 квітня 2026 року
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року у справі № 420/6488/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови, викладеної у листі від 23.02.2026 № 9188-5663/К-02/8-1500/26, у проведенні перерахунку та виплати пенсії з 01.01.2026 без обмеження пенсії максимальним розміром, без застосування коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану», та з урахуванням раніше виплачених сум; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 01.01.2026 перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром, без застосування коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану», з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав протиправними дії щодо виплати позивачу пенсії з обмеженням її максимального розміру та із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року № 1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану».
Апелянт вказує, що обмеження максимального розміру пенсії передбачене статтею 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI, положення якого є чинними та не визнавалися неконституційними, а тому підлягають застосуванню. 
При цьому, на думку відповідача, рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 не поширюється на положення зазначеного Закону, оскільки ним визнано неконституційними лише окремі положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». На підтвердження своєї позиції апелянт також посилається на практику Верховного Суду щодо застосування обмеження максимального розміру пенсії.
Крім того, апелянт зазначає, що з 01 січня 2026 року виплата пенсії позивачу здійснювалася відповідно до статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року № 1778, якими на період дії воєнного стану запроваджено застосування коефіцієнтів до сум перевищення пенсій, розмір яких перевищує десять прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність. 
У зв`язку з цим відповідач вважає, що зазначені нормативно-правові акти є чинними, прийняті в межах наданих Кабінету Міністрів України повноважень та підлягають застосуванню, а тому Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області діяло на підставі та в межах вимог чинного законодавства.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 
Згідно з наявним у матеріалах справи розрахунком, починаючи з 01 січня 2026 року виплата пенсії позивачу здійснюється з обмеженням її максимального розміру та із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення. 
29 січня 2026 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про здійснення перерахунку та виплати пенсії без обмеження її максимальним розміром і без застосування коефіцієнтів, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року № 1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану». 
Листом від 23 лютого 2026 року № 9188-5663/К-02/8-1500/26 відповідач повідомив позивача про відсутність правових підстав для здійснення виплати пенсії без застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року № 1778, у зв`язку з чим у задоволенні заяви фактично відмовив. 
Вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують його право на належне пенсійне забезпечення, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що положення статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року № 1778, якими запроваджено застосування коефіцієнтів до сум перевищення пенсій, призначених відповідно до Закону України № 2262-ХІІ, фактично змінюють умови та норми пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, що суперечить частині третій статті 1-1 зазначеного Закону, згідно з якою зміна таких умов і норм може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до Закону України № 2262-ХІІ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування до пенсії позивача обмеження її максимальним розміром не відповідає правовим висновкам Конституційного Суду України та Верховного Суду щодо недопустимості обмеження максимального розміру пенсій, призначених відповідно до Закону України № 2262-ХІІ. З огляду на це суд визнав протиправними дії відповідача щодо виплати позивачу пенсії з обмеженням її максимальним розміром та із застосуванням коефіцієнтів, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року № 1778, і зобов`язав відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії без таких обмежень, з урахуванням раніше виплачених сум. 
Перевіривши наведені судом першої інстанції висновки та доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян обумовлена особливим характером виконуваних ними обов`язків щодо забезпечення суверенітету і територіальної цілісності України, а тому встановлені державою соціальні гарантії не можуть бути звужені без належного конституційного обґрунтування.
Абзацом третім преамбули Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунку призначених пенсій у зв`язку зі збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій та вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1-1 Закону №2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, базується на Конституції України і складається із цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. При цьому зміна умов і норм пенсійного забезпечення таких осіб здійснюється виключно шляхом внесення змін до Закону №2262-ХІІ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Судом встановлено, що з 01.01.2026 року відповідачем при виплаті пенсії позивачу одночасно застосовано як обмеження пенсії максимальним розміром, так і коефіцієнти до відповідних сум перевищення, передбачені статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо правомірності обмеження пенсії позивача максимальним розміром, колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 2 Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» максимальний розмір пенсії, призначеної відповідно до Закону №2262-ХІІ, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Саме положеннями статті 2 Закону №3668-VІ відповідач обґрунтовує правомірність застосування до пенсії позивача обмеження її максимального розміру.
Разом із тим рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ, якими було встановлено максимальний розмір пенсії для осіб, пенсійне забезпечення яких здійснюється відповідно до цього Закону.
У подальшому Конституційний Суд України у рішенні від 12 жовтня 2022 року №7-р(ІІ)/2022 визнав такими, що не відповідають Конституції України, приписи статті 2 Закону №3668-VІ в частині поширення обмеження максимального розміру пенсії на осіб, пенсійне забезпечення яких здійснюється відповідно до Закону №2262-ХІІ.
Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин нормативне регулювання, яке передбачало б можливість обмеження максимального розміру пенсії осіб, пенсійне забезпечення яких здійснюється відповідно до Закону №2262-ХІІ, було відсутнє.
Отже, після ухвалення рішення Конституційного Суду України від 12 жовтня 2022 року №7-р(ІІ)/2022 стаття 2 Закону №3668-VІ не може застосовуватися до правовідносин щодо пенсійного забезпечення осіб, пенсії яких призначені відповідно до Закону №2262-ХІІ.
Аналогічні правові висновки неодноразово викладені Верховним Судом, зокрема у постановах від 16 грудня 2021 року у справі №400/2085/19, від 11 липня 2022 року у справі №620/613/21, від 25 липня 2022 року у справі №580/3451/21 та від 17 березня 2023 року у справі №340/3144/21.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач був зобов`язаний застосовувати до позивача обмеження, передбачені статтею 2 Закону №3668-VІ, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно правомірності застосування до пенсії позивача коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, передбачених статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» передбачено, що у 2026 році, в період дії воєнного стану, пенсії, призначені, зокрема, відповідно до Закону №2262-ХІІ, розмір яких перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах та порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених положень Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 30 грудня 2025 року №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану», якою встановлено порядок застосування відповідних коефіцієнтів.
Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що зазначені нормативні приписи встановлюють додаткові умови та фактично змінюють норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначена відповідно до Закону №2262-ХІІ, оскільки передбачають виплату пенсії у розмірі, меншому, ніж визначено Законом №2262-ХІІ, шляхом застосування спеціального механізму зменшення її розміру.
При цьому Закон №2262-ХІІ не містить положень, які б передбачали можливість застосування таких коефіцієнтів або надавали Кабінету Міністрів України повноваження визначати додаткові підстави для зменшення розміру вже призначеної пенсії.
Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 наголосив, що законом про Державний бюджет України не можуть вноситися зміни до інших законів, зупинятися їх дія чи встановлюватися інше правове регулювання відносин, які вже врегульовані спеціальними законами.
Аналогічний правовий підхід викладено у рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, у якому зазначено, що закон про Державний бюджет України має особливий предмет правового регулювання та не може використовуватися для зміни змісту прав і гарантій, установлених іншими законами.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що запровадження в Україні правового режиму воєнного стану саме по собі є достатньою правовою підставою для зміни умов пенсійного забезпечення осіб, пенсія яких призначена відповідно до Закону №2262-ХІІ, оскільки сам по собі факт запровадження воєнного стану не змінює визначених Законом №2262-ХІІ умов пенсійного забезпечення та не наділяє Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати нові підстави чи механізми зменшення розміру призначених пенсій, якщо такі повноваження прямо не передбачені законом.
Оскільки Закон №2262-ХІІ у спірний період не зазнав змін у частині умов та порядку визначення розміру пенсій, підстав для застосування до позивача механізму зменшення розміру пенсії, встановленого статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778, у відповідача не було.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» і прийнятої на її виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778 не можуть бути самостійною правовою підставою для зміни умов пенсійного забезпечення осіб, пенсія яких призначена відповідно до Закону №2262-ХІІ, а відтак — для зменшення розміру призначеної позивачу пенсії.
Посилання апелянта на чинність постанови Кабінету Міністрів України №1778 саме по собі не свідчить про можливість її застосування до спірних правовідносин, оскільки під час вирішення справи суд відповідно до частини третьої статті 7 КАС України застосовує акт вищої юридичної сили.
Відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України або міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. 
Отже, під час вирішення цього спору суд апеляційної інстанції оцінює не питання чинності зазначеної постанови Кабінету Міністрів України, а питання можливості її застосування до спірних правовідносин з урахуванням вимог Конституції України, принципу верховенства права та положень спеціального Закону №2262-ХІІ.
Таким чином, посилання апелянта на необхідність застосування статті 2 Закону №3668-VІ, статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постанови Кабінету Міністрів України №1778 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права.
Інших доводів, які б свідчили про неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, апеляційна скарга не містить.
Відповідно до пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Обсяг такого обґрунтування може змінюватися залежно від характеру рішення, складності справи та доводів, наведених учасниками процесу.
Колегія суддів перевірила всі наведені в апеляційній скарзі доводи, які мають значення для правильного вирішення спору, однак дійшла висновку, що вони не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та правильності зроблених ним правових висновків.
Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, дослідженими судом, із наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував фактичні обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну оцінку зібраним у справі доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задоволенню не підлягає, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року у справі № 420/6488/26 підлягає залишенню без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року у справі № 420/6488/26 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук