Постанова
Іменем України

29 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 761/4014/21
провадження № 61-3286св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року у складі судді: Пономаренко Н. В., та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Євграфової Є. П., Саліхова В. В.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ПАТ «НЕК «Укренерго») про поновлення на роботі, виплату заборгованості по заробітній платі, відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 з 20 січня 2016 року працював у ПАТ «НЕК «Укренерго» на посаді начальника сектору внутрішньої безпеки служби економічної та внутрішньої безпеки, а з липня 2017 року на посаді керівника групи внутрішньої безпеки відділу економічної та внутрішньої безпеки, куди його переведено у зв`язку зі зміною організаційної структури підприємства за його згодою.

У листопаді 2018 року позивача ознайомлено з наказом від 08 листопада 2018 року № 437-к/оп «Про зміни в організації виробництва і праці та скорочення штату» та з наказом від 19 листопада 2018 року № 972-к «Про наступне вивільнення». ОСОБА_1 було попереджено про зміни в організації виробництва і праці, про виведення зі штатного розпису НЕК «Укренерго» посади, яку він обіймав та про його наступне вивільнення після 22 січня 2019 року. Одночасно позивача було ознайомлено з переліком вакантних посад, однак, ні копії наказів, ні копії переліку йому надано не було. У подальшому, не дивлячись на наявність рішення профспілкового комітету первинної профспілкової організації від 13 лютого 2019 року про відмову у наданні згоди на його звільнення через порушення положень статті 49-2 КЗпП, роботодавець запропонував ОСОБА_1 для переведення посаду професіонала з фінансово-економічної безпеки групи фінансово-економічної безпеки апарату управління відділу економічної безпеки департаменту економічної безпеки НЕК «Укренерго», від якої він на той час відмовився. 

Відповідач повторно звернувся до профспілки з поданням про надання згоди на звільнення позивача, на засіданні якої 25 березня 2019 року ухвалено рішення про надання такої згоди.

Згідно з наказом директора з управління персоналом НЕК «Укренерго» Віннікової Н. О. від 26 березня 2019 року № 380-к ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП.

Позивач вважав звільнення незаконним та вказував на те, що при звільненні з ним не проведено розрахунку у повному обсязі. Незаконність звільнення полягає, зокрема, в тому, що були відсутні будь-які зміни в організації виробництва і праці, оскільки не відбулось запровадження нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій. Фактично відбулись структурні зміни, створено департамент економічної безпеки, до складу якого одним з підрозділів увійшов відділ економічної безпеки (складався з декількох груп), а відділ економічної та внутрішньої безпеки, в якому працював позивач, з часу створення департаменту економічної безпеки функціонувати перестав. Роботодавець в порушення вимог статей 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України не врахував право позивача на переважне залишення на роботі, не запропонував всі вакантні рівнозначні та інші посади, які відповідають кваліфікації, спеціальності та досвіду роботи позивача, фактично приховав усі керівні вакантні посади.

Прийняте на засіданні профспілкового комітету рішення від 25 березня 2019 року про надання згоди на звільнення позивача не відповідає положенням статті 49-2 КЗпП, так як воно не обґрунтоване. Член профспілкового комітету ОСОБА_3 був відсутній на засіданні. За період з дня розгляду профспілковим комітетом попереднього подання адміністрації підприємства про надання згоди на звільнення (13 лютого 2019 року) ОСОБА_1 було запропоновано лише одну посаду, введену до штату після попередньої відмови профспілки у його звільненні.

При наявності відмови профспілкового комітету від 13 лютого 2019 року у наданні згоди на звільнення, з якою відповідач погодився, процедуру звільнення необхідно було розпочати з початку із дотриманням порядку та двомісячного строку.

Рішення про звільнення прийнято неуповноваженою особою, оскільки наказ про його звільнення від 26 березня 2019 року № 380к винесено та підписано директором з управління персоналом, а не директором підприємства, до повноважень якого віднесено прийняття на роботу та звільнення з роботи працівників підприємства.

Таким чином, позивач вважав його звільнення незаконним, а тому він має бути поновлений на посаді зі стягненням з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При звільненні роботодавець не провів з позивачем повного розрахунку. При звільненні з роботи ОСОБА_1 не було виплачено у повному обсязі щоквартальну премію за IV квартал 2018 року (виплачено 50 %), річну премію за 2018 рік (виплачено 50 %), а щоквартальну премію за І квартал 2019 року взагалі не виплачено.

Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за затримку розрахунку при звільненні, позивач зазначив, що за його розрахунком станом на 16 лютого 2021 року, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 598 662 грн.

Тривале ігнорування відповідачем обов`язку запропонувати позивачу рівноцінну роботу, яка відповідає його рівню освіти, спеціальності, кваліфікації та досвіду роботи і подальше незаконне звільнення є порушенням його права на працю і завдали йому моральних страждань. Такі страждання обумовлені також позбавленням можливості заробляти собі та своїм близьким на життя, втратою душевного спокою, постійним перебуванням у роздратованому стані, складністю швидко знайти належну роботу, відсутністю засобів для забезпечення рівня свого життя та засобів для лікування, що також негативно вплинуло на стан здоров`я.

ОСОБА_1 просив:
визнати незаконним та скасувати наказ директора з управління персоналом НЕК «Укренерго» Віннікової Н. О. від 26 березня 2019 року № 380-к в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 ;
поновити ОСОБА_1 на посаді керівника групи внутрішньої безпеки відділу економічної та внутрішньої безпеки НЕК «Укренерго»;
стягнути з НЕК «Укренерго» на користь позивача заборгованість з виплати заробітної плати - невиплаченої частини щоквартальної премії за ІV квартал 2018 року, невиплаченої частини премії за 2018 рік, а також щоквартальної премії за І квартал 2019 року у сумі 46 078,22 грн;
стягнути з НЕК «Укренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 27 березня 2019 року до дня поновлення на роботі, що станом на день подання цієї позовної заяви складає 598 662 грн;
стягнути з НЕК «Укренерго» на користь позивача моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення в сумі 70 000 грн;
допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі, проведення розрахунку у повному обсязі по заборгованості з виплати заробітної плати, а також виплати заробітної плати за один місяць.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
суд не встановив порушення прав позивача при звільненні, в тому числі щодо виплат премій, а відповідач довів належними та допустимими доказами дотримання процедури звільнення позивача, а тому підстави для визнання незаконним наказу від 26 березня 2019 року № 380-к в частині звільнення позивача з роботи та для поновлення його на посаді відсутні;
оскільки суд не встановив порушення прав позивача діями відповідача по невиплаті йому частини премії за 2018 рік та IV квартал того ж року, як і повної премії за I квартал 2019 року, то відповідно не встановлено підстав і для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати в розмірі вказаних ним премій - 46 078 грн;
суд також не встановив підстави і для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України, оскільки не задоволені вимоги позивача про його поновлення на роботі;
щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 70 000 грн, суд звернув увагу на те, що згідно зі статтею 237 КЗпП України відшкодування роботодавцем такої шкоди працівнику здійснюється у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак у даній справі суд не встановив порушення роботодавцем прав працівника, а тому підстави для задоволення цієї позовної вимоги також відсутні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково:
рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року змінено в мотивувальній частині та викладено її в редакції цієї постанови;
в іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
обґрунтованими є висновки суду першої інстанції в частині, що у відповідача дійсно відбулись зміни в організації виробництва. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Разом з тим, позивачу не були запропоновані всі наявні вакантні посади на підприємстві станом на дату звільнення;
статутом відповідача не передбачено право директора підприємства делегувати свої повноваження (в даному випадку щодо видання наказів про звільнення працівників) будь-яким іншим, підлеглим йому посадовим особам підприємства, в тому числі і директору з управління персоналом, якою було підписано наказ про звільнення позивача. Звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, а саме наказ про звільнення підписаний неуповноваженою особою;
ОСОБА_1 не навів поважних причин недотримання ним передбаченого статтею 233 КЗпП України строку на звернення до суду з позовом про захист порушеного права, які об`єктивно перешкоджали чи створювали йому труднощі для своєчасного звернення до суду та не підтвердив це належними доказами, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині скасування наказу від 26 березня 2019 року №380-К про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з пропуском зазначеного строку та стягнення моральної шкоди, яку позивач пов`язує з незаконним звільнення;
з матеріалів справи вбачається, що жодної заборгованості перед позивачем відповідач не має, суми премії, які позивач просить стягнути з відповідача, йому не нараховувались. Доводів про неправильне встановлення ключового показника ефективності (КПЕ) роботи позивача, з огляду на об`єм і якість виконаної ним роботи, ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 10 вересня 2025 року:
касаційні скарги ОСОБА_1 та ПАТ «НЕК «Укренерго» задоволено частково;
постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року скасовано;
направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:
установивши, що позивачу не були запропоновані усі наявні вакантні посади на підприємстві станом на дату звільнення, апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. Однак, вказавши, що наказ про звільнення підписаний неуповноваженою особою, апеляційний суд не дослідив належним чином доводи сторін щодо наявності/відсутності у директора з управління персоналом Віннікової Н. О. належних повноважень на видання наказу про звільнення працівника, тому доводи касаційної скарги відповідача в цій частині є достатньо обґрунтованими;
заслуговують на увагу також доводи касаційної скарги позивача про те, що вирішуючи цей спір, суд апеляційної інстанції послався на норму статті 234 КЗпП України щодо поновлення судом строку звернення до суду за вирішенням трудового спору в редакції Закону України № 2352-IX від 01 липня 2022 року, який набрав чинності вже після розгляду справи судом першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у пункті 41 постанови від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 вказала, що норми статті 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу. За загальним правилом провадження в судових справах здійснюється відповідно до процесуального закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Разом з тим, відповідно до загальних принципів застосування норм матеріального права, суд повинен застосовувати норму матеріального права у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин. Це забезпечує правову визначеність та стабільність правовідносин, адже ніхто не може бути позбавлений прав за законом, який ще не набрав чинності на момент вчинення певного діяння (дії або бездіяльності). У цій справі в період, коли позивач проявив бездіяльність та пропустив матеріальний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору діяла редакція статті 234 КЗпП України, яка не передбачала річного обмеження для поновлення судом строків, пропущених з поважних причин;
Верховний Суд наголосив, що при вирішенні питання щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду необхідно враховувати характер порушеного права, причини пропуску строку та принцип верховенства права. Недотримання судом цього підходу є підставою для скасування його рішень. Апеляційний суд, переглядаючи справу не дав належної оцінки всім доводам сторін, не з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, допустив суперечливі висновки щодо законності звільнення позивача з роботи.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;
рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року змінено та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Разом з тим, позивачу не були запропоновані всі наявні вакантні посади на підприємстві станом на дату звільнення. Виконуючи свій обов`язок, передбачений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України та надаючи позивачу список вакантних посад, відповідач не звернув уваги, що в наданих позивачу списках посад, окрім назви посади не зазначено жодної іншої інформації, що давала б позивачу можливість зробити вибір майбутньої посади. Так, в наданому позивачу у переліку вакантних посад відсутні данні про розмір заробітної плати щодо кожної посади, вимоги щодо освіти, досвіду роботи, кваліфікації, тощо. Як обґрунтовано зазначає позивач, зазначене позбавило його можливості зробити свідомий вибір. Станом на 26 березня 2019 року (день видання наказу про звільнення позивача) директор з управління персоналом була уповноважена на підписання наказів з кадрових питань на підставі довіреності № 44. Відтак, враховуючи, що позивачу не були запропоновані усі наявні вакантні посади на підприємстві станом на дату звільнення, апеляційний суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. Відповідний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 761/4014/21;
на виконання висновків Верховного Суду під час нового апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції перевірив обставини і доводи сторін, та зазначив наступне. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України). У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність визначається в кожному окремому випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині 1 ст. 233 КЗпП України, мають класифікуватись ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами;
згідно з матеріалами справи 26 березня 2019 року позивач отримав наказ про звільнення від 26 березня 2019 року №380-к, а також трудову книжку, що останнім не заперечується. З цим позовом позивач звернувся до суду у лютому 2021 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України;
обґрунтовуючи поважність причин пропуску вказаного строку позивач, посилався на те, що він реалізував своє право на судовий захист спершу звернувшись 25 квітня 2019 року до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ДП «НЕК «Укренерго» про поновлення на роботі, виплату відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Однак, ухвалою Оболонського районного суду міста Києві від 23 вересня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду. Вказана ухвала залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року. Вказані обставини і підстави для поновлення строку позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Музичко Р. В. підтвердили в суді апеляційної інстанції з проханням стягнути 3 024 127,20 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначивши, що інших підстав поновлення строку не зазначали, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання;
суд апеляційної інстанції вважав неповажними зазначені позивачем причини пропуску строку на звернення до суду. Відповідно до ухвали Оболонського районного суду міста Києві від 23 вересня 2020 року підставою до залишення позовної заяви позивача без розгляду є його повторна неявка до суду. Правом на залишення позову без розгляду суд наділений у разі неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його неявка не перешкоджає розгляду справи, навіть у тих випадках, коли його явка визнана судом необов`язковою і наслідки неявки не роз`яснювалися. Верховний Суд зазначив, що право позивача як особи, яка подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у від 05 червня 2020 року у справі № 910/16978/19). За таких обставин, апеляційний суд зробив висновок про те, що невиконання позивачем своїх процесуальних обов`язків, а саме неприбуття в судове засідання за викликом суду, за умови наявності у нього можливості приймати участь в судових засіданням в режимі відеоконференції та не подача заяви про розгляд справи за його відсутності, у разі не бажання особистої участі в судовому засіданні - не можуть вважатися поважними причинами порушення останнім встановленого статтю 233 КЗпП строку на звернення до суду з позовом;
у постанові Верховного суду України від 05 липня 2017 року в справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статті 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Якщо строк звернення до суду встановлений статтею 233 КЗпП України пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справі № 263/6538/18 зазначено, що «як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами». У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес в отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри;
апеляційний суд зробив висновок про те, що судом об`єктивно встановлено, що строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, позивач ОСОБА_1 пропустив (первісне звернення до суду із вказаним позовом 25 квітня 2019 року та повторне звернення з таким позовом 02 лютого 2021 року). Наведені позивачем підстави для його поновлення, а саме: звернення раніше із позовом, який залишено судом без розгляду, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору. Відповідний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 932/3589/24 (провадження № 61-16481св24) і підстав відступати від такого висновку, суд апеляційної інстанції у цій справі не вбачає. Враховуючи наведене, позивач не навів поважних причин недотримання ним передбаченого статтею 233 КЗпП України строку на звернення до суду з позовом про захист порушеного права, які об`єктивно перешкоджали чи створювали йому труднощі для своєчасного звернення до суду. Вказане є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині скасування наказу № 380-К від 26 березня 2019 року про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з пропуском зазначеного строку та стягнення моральної шкоди, яку позивач пов`язує з незаконним звільненням;
щодо доводів позивача, що при звільненні з роботи з ним не проведено розрахунку в повному обсязі, а саме: не виплачено частини премії за IV квартал 2018 року, частини премії за 2018 року та премію за І квартал 2019 року, апеляційний суд вказав, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували дотримання позивачем всіх процедур, передбачених для виплати премій в частині заповнення, подання та оцінки карт КПЕ за посадою позивача для нарахування та виплати йому в повному обсязі роботодавцем щоквартальної премії за 4 квартал 2018 року, річної за 2018 року, а також премії за 1 квартал 2019 року. Матеріали справи не містять доказів, що Ключовий показник ефективності (КПЕ) позивача створював для відповідача обов`язок виплатити позивачу премію, в обсязі зазначеному позивачем. З матеріалів справи вбачається, що жодної заборгованості перед позивачем відповідач немає, суми премії, які позивач просить стягнути з відповідача, йому не нараховувались. Доводів про неправильне встановлення Ключового показника ефективності (КПЕ) роботи позивача, з огляду на об`єм і якість виконаної ним роботи, ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, відповідно до яких якість, вчасність та об`єм виконаної ним роботи в 2018 році, а також в 1 кварталі 2019 року створювали обов`язок для відповідача встановити йому такий Ключовий показник ефективності (КПЕ), що зобов`язував роботодавця виплатити йому премію, у розмірі, зазначеному в позовній заяві. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав до задоволення позову в цій частині.

Аргументи учасників справи

12 березня 2026 року  ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана представником Музичко Р. В., на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року (повне судове рішення складено 06 лютого 2026 року), у якій просить:
скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду;
ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а саме: застосування норм статті 233, статті 234 КЗпП України щодо визначення поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору залежно від конкретних обставин;
враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції порушення трудових прав позивача під час звільнення з роботи (незаконність звільнення), зважаючи на встановлені обставини подання позивачем в місячний строк позову у справі № 756/6049/19 та подання аналогічного позову у даній справі відразу після залишення первинного без розгляду, були наявні причини, що об`єктивно перешкоджали для своєчасного звернення до суду. При цьому за встановлених обставин вчинення позивачем активних дій оскарження звільнення, що включає в себе наявність підтвердженого факту звернення його в межах місячного строку до суду (що свідчить про його волевиявлення вчасно реалізувати право на оскарження), невідкладне повторне звернення до суду, за наслідками повернення заяви без розгляду, відмова суду від поновлення строку, за встановлених обставин незаконності звільнення, порушує право позивача на судовий захист та фактично позбавляє позивача доступу до правосуддя;
в спірних правовідносинах (обставини встановлені судами): 26 квітня 2019 року видано наказ про звільнення позивача з яким він ознайомлений. 25 квітня 2019 року позивач звернувся з позовною заявою до Оболонського районного суду м. Києва (справа №756/6049/19). 23 вересня 2020 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва у справі №756/6049/19 позовну заяву залишено без розгляду. 26 січня 2021 року постановою Київського апеляційного суду у справі № 756/6049/19 ухвалу Оболонського районного суду м. Києва залишено без змін. 26 січня 2021 року засобами поштового зв`язку позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом (з аналогічними вимогами). Тобто позивач в місячний строк звернувся до суду та докладав усіх можливих зусиль для поновлення свого порушеного права, не ставився зневажливо та недбало до питання захисту своїх прав, а відповідно вважав, що у зв`язку з докладанням ним всіх можливих зусиль для відновлення свого порушеного права він не пропустив строк для звернення до суду. Зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач не погоджувався із своїм звільненням, у місячний строк звертався до суду за захистом свого порушеного права;
таким чином, ураховуючи встановлені судом апеляційної інстанції порушення трудових прав позивача під час звільнення з роботи, зважаючи на встановлені обставини подання позивачем в місячний строк позову у справі №756/6049/19 та подання аналогічного позову відразу після залишення первинного без розгляду, були наявні причини, що об`єктивно перешкоджали для своєчасного звернення до суду. Тобто відповідно з приписами статті 234 КЗпП України були наявні підстави для поновлення строків зварення до суду встановлених статтею 233 КЗпП України. Таке застосування статей 233, 234 КЗпП України відповідає висновкам Верховного Суду де аналогічні обставини, за яких позивач у визначений місячний строк звернувся до суду про вирішення трудового спору про його незаконне звільнення, проте спір не був вирішений у такому провадженні у зв`язку з поверненням позову, і позивач після цього невідкладно повторно звернувся до суду з тією ж позовною заявою, свідчать про поважність причини пропуску строків для повторного звернення та є умовою поновлення порушених строків;
Київський апеляційний суд необґрунтовано послався на правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 932/3589/24, оскільки норма права застосована у правовідносинах, що не є подібними;
позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з аналогічним позовом в той же самий день, коли набрало законної сили судове рішення (ухвала) про повернення позовної заяви без розгляду в першій справі, в день проголошення рішення апеляційного суду про залишення ухвали про повернення позовної заяви без розгляду без змін;
апеляційної інстанції, вирішуючи питання поважності причин пропуску, формально вважав їх не поважними виходячи лише з того, що підставою залишення позовної заяви без розгляду у справі № 756/6049/19 було невиконання позивачем своїх процесуальних обов`язків, а саме не прибуття в судове засідання за викликом суду. Також залишено без уваги, що за встановлених обставин вчинення позивачем активних дій оскарження звільнення, що включає в себе наявність підтвердженого факту звернення його в межах місячного строку до суду (що свідчить про його волевиявлення вчасно реалізувати право на оскарження), невідкладне повторне звернення до суду, за наслідками повернення заяви без розгляду, відмова суду від поновлення строку, за встановлених обставин незаконності звільнення, порушує право позивача на судовий захист та фактично позбавляє позивача доступу до правосуддя;
суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок щодо не поважності причин недотримання позивачем передбаченого статтею 233 КЗпП України строку на звернення до суду з позовом про захист порушеного права, що стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині скасування наказу № 380-К від 26 березня 2019 року про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з пропуском зазначеного строку та стягнення моральної шкоди.

13 травня 2026 року ПАТ «НЕК «Укренерго» через представника Мотуренка Ю. А. подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить:
прийняти до розгляду відзив на касаційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що:
встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. У статті 234 КЗпП України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, закріплено, що в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим стаття 234 КЗпП України не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність визначається в кожному окремому випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП, можуть визнаватися такі причини, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Судами встановлено, що 26 березня 2019 року ОСОБА_1 отримав наказ про звільнення від 26 березня 2019 року №380-к та трудову книжку, що ним не заперечується. З позовом у зазначеній справі до суду він звернувся у лютому 2021 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску вказаного строку позивач, вказував, що він реалізував своє право на судовий захист спершу звернувшись 25 квітня 2019 року до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» про поновлення на роботі, виплату відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Однак, ухвалою Оболонського районного суду міста Києві від 23 вересня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду. Вказана ухвала залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року. Зазначені позивачем причини пропуску строку на звернення до суду не можна вважати поважними;
з моменту вручення позивачу наказу про звільнення та трудової книжки, тобто з 26 березня 2019 року, до подачі до суду позовної заяви у даній справі, пройшло більше року. Доводи позивача в касаційній скарзі щодо продовження строків, визначених ст. 233 КЗпП України у зв`язку з введенням на території України карантину не можуть бути прийняті до уваги. Зі змісту клопотання позивача про поновлення вказаного строку, останній, вказуючи на поважність причин його пропуску не посилався на карантин. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено КЗпП главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». На момент набуття чинності вказаним законом, а саме 02 квітня 2020 року, з дати звільнення позивача (26 березня 2029 року) також пройшло більше року. Викладене дає підстави зробити висновок про необґрунтованість доводів Позивача про поважність причин пропуску ним передбаченого статтею 233 КЗпП строку на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, пов`язаного з його звільненням.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

27 липня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 30 квітня 2026 року зазначено, що наведені у наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 243/9604/18; від 02 грудня 2020 року у справі № 203/2276/19; від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18; від 17 травня 2022 року у справі № 756/7222/18; від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20; від 11 листопада 2020 року у справі № 202/913/19; від 20 лютого 2020 року у справі № 296/6246/17.

Фактичні обставини

Апеляційний суд встановив, що на підставі наказу т.в.о. директора ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» Ковальчука В. В. № 33-к від 20 січня 2016 року «Про прийняття на роботу» ОСОБА_1 прийнято на роботу в ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» на посаду начальника сектору внутрішньої безпеки служби економічної та внутрішньої безпеки.

Наказом № 307-к від 24 липня 2017 року «Про переведення» за згодою позивача організаційної структури ДП «НЕК «Укренерго» змінено організаційну структуру його переведено на посаду керівника групи внутрішньої безпеки відділу економічної та внутрішньої безпеки.

08 листопада 2019 року т.в.о. директора ДП «НЕК «Укренерго» Ковальчук В. В. було прийнято наказ № 437-к/оп «Про зміни в організації виробництва і праці та скорочення штату», згідно з яким у зв`язку з впорядкуванням процесів та рівнів керування в структурних та відокремлених підрозділах ДП «НЕК «Укренерго» та з метою оптимізації бізнес процесів наказано впровадити зміни в організації виробництва і праці та провести скорочення штату підприємства, зокрема вивести зі складу ДП «НЕК «Укренерго» структурні підрозділи: групу внутрішньої безпеки відділу економічної та внутрішньої безпеки; відділ супроводження закупівель, реалізації та митного оформлення Департаменту публічних і допорогових закупівель; відділ з питань оформлення права на земельні ділянки під існуючі об`єкти Управління супроводу проектної документації та земельних відносин Департамент внутрішніх інвестицій; а також вивести зі штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців, робітників та непромислового персоналу апарату управління відповідні посади, в тому числі посаду керівника групи внутрішньої безпеки відділу економічної та внутрішньої безпеки, яку обіймав позивач. Цим же наказом на начальника відділу адміністрування та обліку персоналу покладено обов`язок забезпечити у тижневий термін повідомлення працівників на вищезазначених посадах про зміни в організації виробництва і праці, вжити інших заходів передбачених законодавством України у разі зміни в організації виробництва і праці.

19 листопада 2018 року директором з управління персоналу на виконання наказу від 08 листопада 2018 року, винесено наказ «Про наступне вивільнення» № 979-к, згідно з яким начальнику відділу адміністрування та обліку наказано підготувати попередження про наступне вивільнення і ознайомити під підпис працівників, в тому числі: ОСОБА_1 - керівника групи внутрішньої безпеки відділу економічної та внутрішньої безпеки; подати до профспілкового комітету ДП «НЕК «Укренерго» подання про надання згоди на розірвання трудового договору за пунктом 1 статті 40 КЗпПУ з працівниками, посади яких підлягають скороченню у випадку їх відмови від переведення на іншу роботу на підприємстві.

21 листопада 2018 року директором з управління персоналом проведено ознайомлення позивача з наказами від 08 листопада 2018 року № 437-к/оп та від 19 листопада 2018 року № 979-к, а також з переліком вакантних посад по ДП «НЕК «Укренерго», що підтверджується письмовим текстом попередження. У цьому попередженні позивачу, серед іншого, вказано: якщо його зацікавить вакансія з переліку, то він має повідомити про це директора з управління персоналом у найкоротший термін до моменту заповнення вакантної посади іншим кандидатом; протягом всього періоду з 22 листопада 2018 року по 22 січня 2019 року йому будуть запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`являться в ДП «НЕК «Укренерго» відповідно до його професії або спеціальності, або нижчої кваліфікації; у разі відмови від переведення на іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю, або у зв`язку з її відсутністю, його буде звільнено з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України після 22 січня 2019 року, після чого він може звернутись до служби зайнятості або працевлаштуватись самостійно.

07 лютого 2019 року позивача повторно повідомлено про наявність наказів від 08 листопада 2018 року та від 19 листопада 2018 року та вказано, зокрема, що на час його звільнення в штатному розписі КПФ і ТС, робітників та непромислового персоналу ДП «НЕК «Укренерго» робота за його професією чи спеціальністю відсутня, разом з тим, для належного виконання обов`язку з його працевлаштування повторно пропонується ознайомитись з актуальним переліком вакантних посад по підприємству станом на 04 лютого 2019 року та звернуто увагу, що це ознайомлення не є пропонуванням конкретної роботи, а якщо його зацікавить інша вакансія з переліку, то він має повідомити про це в письмовій формі у найкоротший термін, і у разі відповідності професії або спеціальності обраній вакансії, йому буде запропоновано роботу за цією вакансією.

З текстом вказаного повідомлення позивач ознайомився, що не заперечувалось сторонами та підтверджується, в тому числі і підписом самого позивача безпосередньо на тексті повідомлення та його рукописним написом «з зауваженнями»: «На мою вимогу мені повторно не надано документів (їх копії), які стали підставою для вирішення питання про зміни в організації виробництва і праці та скорочення працівників (ОСОБА_1)».

При цьому, на останній сторінці переліку вакантних посад станом на 04 лютого 2019 року позивачем викладено рукописні зауваження, зокрема про те, що при ознайомленні зі списком ним виявлено неналежну нумерацію, а посади, які б відповідали кваліфікації відсутні, посад без порушення істотних умов праці не виявлено та встановити зі списку неможливо через відсутність даних про вимоги щодо освіти, досвіду роботи, кваліфікації, оплати праці.

20 березня 2019 року позивача знову повідомлено адміністрацією підприємства, що відповідно до наказів від 08 листопада 2018 року та від 19 листопада 2018 року його було попереджено про виведення зі штатного розпису його посади та про наступне вивільнення після 22 січня 2019 року, а для належного виконання обов`язку з його працевлаштування пропонується переведення його на посаду - професіонал з фінансово-економічної безпеки групи фінансово-економічної безпеки апарату управління відділу економічної безпеки Департаменту економічної безпеки. Із вказаним повідомленням позивач ознайомився, що не заперечувалось сторонами та підтверджується, в тому числі підписом самого позивача на тексті повідомлення та його рукописним написом: «На даний час не згоден», «У зв`язку з тим, що рішення про прийняття та звільнення з роботи приймається директором (виконуючим обов`язки) питання про переведення на іншу посаду хочу вирішити при зустрічі з директором. Прошу забезпечити можливість зустрітись з директором».

26 березня 2019 року директором з управління персоналом Вінніковою Н. О. видано наказ № 380-к «Про звільнення», згідно з яким ОСОБА_1 , керівника групи внутрішньої безпеки відділу економічної та внутрішньої безпеки, звільнено з роботи з 26 березня 2019 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці за пунктом 1 статті 40 КЗпПУ, а головному бухгалтеру вказано провести позивачу грошові виплати (компенсацію за невикористані дні щорічної відпустку та вихідну допомогу). Із вказаним наказом позивач був ознайомлений 26 березня 2019 року, що підтверджується його підписом на тексті наказу. Того ж дня працівнику видано трудову книжку.

Апеляційний суд встановив, що працівникам підприємства винагорода за підсумками роботи 4-го кварталу 2018 року та за підсумками роботи за рік проведена на підставі наказів т.в.о. директора підприємства від 21 грудня 2018 року №506-к/оп та від 25 лютого 2019 року №73-к/оп «Про виплату винагороди» працівникам ДП «НЕК «Укренерго», а також наказу від 22 березня 2019 року №109-к/оп «Про виплату премії працівникам управління ДП «НЕК «Укренерго» за 4 квартал 2018р.» (т. 3 а.с. 74, 124, 167). Серед іншого, в наказах від 21 грудня 2018 року та від 25 лютого 2019 року вказано, що проведення виплати провести працівникам за фактично відпрацьований час в межах коштів, визначених в додатках. При цьому в наказах від 21 грудня 2018 року від 23 березня 2019 року вказано, що підставою для виплати є затверджені карти КПЕ за 4 квартал 2018 року. Зі змісту наказу від 21 грудня 2018 року та додатку 9 до цього наказу вбачається, що на підставі цього наказу виплачувалась авансова виплата квартальної премії за 4-й квартал 2018 року (50%). Згідно наказу від 21 грудня 2018 року за №506-к/оп щодо премії за 4 квартал 2018 року позивачу було виплачено - 6 746,00 грн, а згідно наказу від 21 грудня 2018 року №507-к/оп щодо премії за 2018 рік - 21 249,00 грн, про що свідчать витяги з наказів (т. 2 а.с. 70-71). Тобто, роботодавець на підставі свого наказу проводив виплати працівникам премій двома частинами: авансова частина, основний розрахунок після повного затвердження карт КПЕ, про що прямо вказано в наказах як підстава для виплати, з урахуванням відпрацьованого працівником часу. Терміни виплати заробітної плати на підприємстві визначені пунктом 5.30 Колективного договору (т. 2 а. с. 81 зворот), які передбачають авансову виплату заробітної плати. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували дотримання позивачем всіх процедур, передбачених для виплати премій в частині заповнення, подання та оцінки карт КПЕ за посадою позивача для нарахування та виплати йому в повному обсязі роботодавцем щоквартальної премії за 4 квартал 2018 року, річної за 2018 року, а також премії за 1 квартал 2019 року. Матеріали справи не містять доказів, що Ключовий показник ефективності (КПЕ) позивача створював для відповідача обов`язок виплатити позивачу премію, в обсязі зазначеному позивачем. З матеріалів справи вбачається, що жодної заборгованості перед позивачем відповідач немає, суми премії, які позивач просить стягнути з відповідача, йому не нараховувались. Доводів про неправильне встановлення Ключового показника ефективності (КПЕ) роботи позивача, з огляду на об`єм і якість виконаної ним роботи, ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, відповідно до яких якість, вчасність та об`єм виконаної ним роботи в 2018 році, а також в 1 кварталі 2019 року створювали обов`язок для відповідача встановити йому такий Ключовий показник ефективності (КПЕ), що зобов`язував роботодавця виплатити йому премію, у розмірі, зазначеному в позовній заяві.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог про поновлення на роботі, виплату заборгованості із заробітної плати, відшкодування за затримку розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22 (провадження № 61-162св23) вказано, що:
«доцільність запровадження відповідачем вищенаведених змін в організації виробництва і праці, а також право відповідача на запровадження таких змін передбачено статями 42, 44 Господарського кодексу України (далі - ГК України), якими визначено, що суб`єктам підприємницької діяльності надано право самостійно визначати порядок залучення та використання матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів (в тому числі і трудових), самостійно встановлювати та змінювати організацію виробництва і праці.
Відповідно до частини першої статті 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
Згідно з частиною першою статті 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).
Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (частина третя статті 64 ГК України).
Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.
За пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (який набрав чинності з 24 березня 2022 року) (далі - Закон України № 2136-ІХ) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
За частиною другою статті 3 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.
Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3 Прикінцевих положень Закону України № 2136-ІХ)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 23 січня 2018 року в справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17) вказано, що: «з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що:
«за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 16 квітня 2025 року в справі № 932/3589/24 (провадження № 61-16481св24) вказано, що: 
«Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес в отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри.
У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави - учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладному руху в судовому процесі.
Із обставин цієї справи відомо, що ОСОБА_1 не з`явилася 19 червня 2023 року для отримання оскаржуваного розпорядження про звільнення.
Крім того, встановлено, що позивач ознайомилася з розпорядженням про звільнення не пізніше 30 червня 2023 року.
Вперше до суду із позовом про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернулась 14 липня 2023 року, який ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача. Ухвала набрала законної сили. 
Із цим позовом ОСОБА_1 звернулась у квітні 2024 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.
Встановивши, що строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, пропущений, наведені позивачем підстави для його поновлення, а саме: звернення раніше із позовом, який залишено судом без розгляду, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору; позивач не навела обставин, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду із цим позовом, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати від 21 травня 2025 року в справі № 592/7164/24 (провадження № 61-2475св25) вказано, що: 
«Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.
У трудових спорах має застосовуватися добросовісність обох сторін (див.: постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у cправі № 910/17459/20), а суд застосовує правові норми, у тому числі норми трудового права, з урахуванням принципу розумності та справедливості (див.: пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (провадження № 14-75цс22)), і судовий розгляд має бути справедливим (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21, провадження № 14-97цс22), а також результат тлумачення норм має бути розумним (див.: пункти 42-44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), пункт 7.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, (провадження № 12-33гс22))».
«У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, є ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (див. постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, провадження № 61-5845св19).
Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2023 року у справі № 947/16805/20 (провадження № 61-11817св23) вказував, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 607/10843/22 (провадження № 61-14209св23)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2019 року у справі № 127/13209/16-ц (провадження № 61-25280св18) зазначено, що: 
«апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у своїх запереченнях проти пропуску нею строку звернення до суду з даним позовом, посилається на ту обставину, що вона 12 листопада 2015 року, тобто в місячний строк з дня видачі наказу № 24 від 14 жовтня 2015 року та з дня вручення їй його копії 24 жовтня 2015 року звернулася до суду з аналогічним позовом. Однак ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2016 року, яка набрала законної сили 15 червня 2016 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 15 червня 2016 року, її позовну заяву було залишено без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Колегією суддів витребувано та досліджено у судовому засіданні матеріали вказаної цивільної справи. Оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду без поважних причин, належних та допустимих доказів поважності пропуску строку повторного звернення до суду позивачем не надано, а тому відсутні правові підстави на поновлення строку звернення до суду. [...]
Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП).
У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)».
Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зроблено висновок, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц (провадження № 61-256св17) зроблено висновок, що «у статті 234 КЗпП не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами».
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, ЄСПЛ, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).
За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та відмовив в задоволенні позову».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 714/444/20 (провадження № 61-3336св21) зазначено: 
«у статті 234 КЗпП України не передбачається перелік поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звертався до суду з аналогічним позовом до ДП «Герцаївське ДСЛ АПК» про визнання протиправними наказів про дисциплінарне стягнення, наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2019 року у справі № 714/806/19 позов ОСОБА_1 до ДП «Герцаївське державне спеціалізоване лісництво АПК» про визнання протиправними наказів про дисциплінарне стягнення, наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, яка постановою Чернівецького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року та постановою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року залишена без змін.
З зазначеним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише у червні 2020 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач не надав доказів того, що не мав реальної можливості звернутися з даним позовом у межах строку визначеного законом.
Доводи касаційної скарги про те, що він не пропустив строк звернення до суду є безпідставними».

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга статті 233 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ПАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» про визнання дій незаконним та зобов`язання вчинити дії, поновлення на роботі, виплату відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди (справа № 756/6049/19).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. Суд першої інстанції зазначив: «враховуючи повторну неявку в судове засідання належним чином повідомленого позивача, суд вважає, що позов слід залишити без розгляду» (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91831498).

Постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року: апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року залишено без змін. Суд апеляційної інстанції зазначив:
«як вбачається з матеріалів справи, Оболонський районний суд міста Києва ухвалою від 15 травня 2019 року відкрив провадження в даній справі та призначив підготовче судове засідання на 14 год. 00 хв. 31 липня 2019 року (т. 1, а.с. 119-120).
26 лютого 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 23 квітня 2020 року на 14 год. 30 хв. (т. 2, а.с. 181-184). 
В подальшому, декілька разів розгляд справи відкладався, в тому числі і за клопотанням позивача та його представника (т. 2, а.с. 194, 202, 208-209).
У судове засідання, призначене на 25 червня 2020 року учасники справи не з`явились. Проте, 22 червня 2020 року і 23 червня 2020 року представник позивача адвокат Тарасюк С.М. і сам позивач направили до суду по електронній пошті клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на продовження карантинних заходів, стан здоров`я позивача, а також задля мінімізації ризиків захворювання інших учасників процесу (т. 2, а.с. 211, 212).
У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання та їх клопотаннями, суд відклав розгляд справи на 23 вересня 2020 року на 15 год. 36 хв. (т.2, а.с. 215).
23 вересня 2020 року ОСОБА_1 та його представник також направили до суду по електронній пошті клопотання, в яких просили відкласти розгляд справи у зв`язку з можливим захворюванням позивача на COVID-19. Адвокат Тарасюк С.М. також зазначив, що він входив в коло контактних з ОСОБА_1 осіб (т. 2, а.с. 222, 223). При цьому, ані позивачем, ані його представником, будь - яких доказів поважності причин неявки до суду, окрім копії направлення на лабораторне дослідження позивача ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 224), до клопотань додано не було.
Таким чином, оскільки позивач будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи повторно не з`явився у судові засідання та не подав заяву про розгляд справи у його відсутності, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про залишення позовної заяви без розгляду.
Доводи апелянта проте те, що його не було належним чином повідомлено про судове засідання 25 червня 2020 року, не заслуговують на увагу з огляду на те, що подача клопотання, у якому ОСОБА_1 зазначає точну дату та час судового засідання свідчать про його обізнаність про ці обставини.
Також, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що він не допускав повторної неявки в судове засідання, оскільки завчасно звернувся до суду із клопотанням про перенесення розгляду справи через пандемію короновірусу. Через погіршення стану здоров`я, що відбулося після контактування з особами, які захворіли та перебували у ізоляції, ним було здано ПЛР-тест на COVID-19 для виявлення можливого інфікування та очікувалися результати дослідження.
Проте, апеляційний суд відхиляє вищенаведені доводи, з огляду на наступне.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, встановлений ст.371 ЦПК України строк розгляду апеляційної скарги продовжено на строк дії такого карантину. Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року, встановлені попереднім законом строки закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим законом, який набрав чинності 17 липня 2020 року.
Крім того, встановлений постановою КМ України від 11 березня 2020 року карантин, у зв`язку із поширенням хвороби COVID-19, є адаптивним і не перешкоджає явці до суду учасника справи. Так постановою КМУ від 04 травня 2020 року № 343 дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів, а постановою КМУ від 20 травня 2020 року № 392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених п.3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено із 22 травня 2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні, а з 25 травня 2020 року - перевезення пасажирів метрополітенами.
Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.
Посилаючись на неможливість явки до суду, позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів про те, що на той час він хворів на коронавірусну хворобу, чи що за відповідним приписом лікарів перебував на самоізоляції чи лікарняному, що у свою чергу могло б свідчити про перешкоди у явці до суду (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94581770). 

Постановою Верховного Суду від 28 липня 2021 року: касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року залишено без змін. Суд касаційної інстанції зазначив:
«суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи, що справа тривалий час перебувала на розгляді в суді першої інстанції, розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями, зокрема позивача та його представника, які належним чином були повідомлені про дату і час розгляду справи, дійшов обґрунтованого висновку про відхилення клопотання позивача та його представника адвоката Тарасюка С. М. про повторне відкладення розгляду справи, у зв`язку із неподанням доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, та залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Крім того, апеляційний суд правильно зазначив про те, що посилаючись на неможливість явки до суду, позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів про те, що на той час він хворів на коронавірусну хворобу, чи що за відповідним приписом лікарів перебував на самоізоляції чи лікарняному, що у свою чергу могло б свідчити про перешкоди у явці до суду.
Суд першої інстанції надав належну оцінку доводам ОСОБА_1 , наведеним у його клопотанні про відкладення розгляду справи від 23 вересня 2020 року, щодо поважності причин неявки у судове засідання та правильно дійшов висновку про те, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача (його представника) до суду.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували запровадження заходів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), не заслуговують на увагу, оскільки позивач (його представник) не були позбавлені можливості порушити перед судом клопотання про проведення розгляду справи поза межами приміщення суду з дотриманням положень статті 212 ЦПК України в режимі відеоконференції.
Посилання у касаційній скарзі на те, що станом на 22 червня 2020 року, коли він дізнався про призначене на 25 червня 2020 року судове засідання, він перебував на Західній Україні (Волинська область, Маневицький район, село В. Ведмежка), тому не зміг вчасно прибути у місто Київ, не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження зазначених доводів не надано будь-яких доказів.
Разом з тим, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що посилаючись на встановлені в Україні карантинні обмеження, заявником не було враховано, що такі не поширюються на строк розгляду справи, який є службовим, а отже не вчинення позивачем та його представником відповідних дій, передбачених ЦПК України (проведення судового засідання в режимі відеоконференції, тощо), не свідчить, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням закону.
Зазначене узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2021 року у справі № 675/1538/19 (провадження № 61-2546св21).
Судами попередніх інстанцій надано належну оцінку поведінці позивача та його представника, вжито усіх необхідних заходів для надання позивачу та його представнику достатніх можливостей для викладення своєї позиції у судових засіданнях з метою дотримання принципу змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання справи у розумні строки, враховуючи процесуальні права інших учасників справи».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина перша статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 757/36687/21-ц (провадження № 61-18461сво23) вказано, що:
«за нормами трудового права премії виплачуються працівникові як заохочувальна, а також як обов`язкова складова частини заробітної плати (виробнича премія). Питання преміювання практично не входить до сфери державного регулювання оплати праці, постаючи як предмет локальної (положення про преміювання, інші локальні акти) та договірної (колективні договори та угоди, конкретні трудові договори) регламентації. Будучи складовими структури заробітної плати, заохочувальні та виробничі премії відрізняються за підставами нарахування й виплати.
У тому разі, якщо премія виплачується як заохочення за плідну працю або інші досягнення працівника в роботі, тоді її нарахування і виплата повністю залежить від оцінки праці та волі роботодавця.
Заохочувальна виплата у виді премії може застосовуватися роботодавцем до працівника, а може і не застосовуватися, і тому за своєю правовою природою заохочувальна премія не є гарантованою для працівника і може йому не нараховуватися роботодавцем.
У тому ж випадку, якщо премія є фактично додатковою заробітною платою, тобто складовою оплати праці, розмір якої визначається роботодавцем на підставі певних критеріїв, визначених законом або трудовим договором (контрактом), тоді виплата такої премії не залежить виключно від волі роботодавця, оскільки він є пов`язаним умовами трудового договору або нормативно-правовим актом, який регулює питання оплати праці працівника на підприємстві (в організації).
Для надання правової визначеності і прогнозованості дій учасників трудових відносин умови нарахування і виплати виробничої премії визначаються заздалегідь. Тобто під час укладення трудового договору (контракту) працівник і роботодавець досягають угоди про умови отримання виробничої премії за встановленими показниками преміювання. Досягнення угоди між працівником і роботодавцем щодо показників виплати виробничої премії свідчить про те, що останній взяв на себе зобов`язання нарахувати і виплатити таку премію працівникові, якщо той виконає виробничі завдання і функції відповідно до умов трудового договору (контракту). Принциповим у питанні виплати виробничої премії є її розмір, який прямо залежить від конкретних результатів праці працівника, які оцінюються відповідно до раніше визначених показників преміювання.
Премія, яка відповідно до умов трудового договору (контракту) пов`язана з виконанням виробничих завдань і функцій працівника та має заздалегідь обумовлені працівником і роботодавцем критерії (показники) преміювання, є обов`язковою виплатою, розмір якої залежить від конкретних результатів роботи працівника».

У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що його незаконно звільнено з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України;
апеляційний суд встановив, що позивачу не були запропоновані усі наявні вакантні посади на підприємстві станом на дату звільнення. Отже, звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог про поновлення на роботі, відшкодування за затримку розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом із тим позивач пропустив строк на звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України;
26 березня 2019 року позивач отримав наказ про звільнення від 26 березня 2019 року №380-к та трудову книжку. Із цим позовом  ОСОБА_1 звернувся до суду у лютому 2021 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України;
обґрунтовуючи поважність причин пропуску вказаного строку позивач, посилався на те, що він реалізував своє право на судовий захист, звернувшись 25 квітня 2019 року до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ДП «НЕК «Укренерго» про поновлення на роботі, виплату відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди (справа № 756/6049/19). Однак, ухвалою Оболонського районного суду міста Києві від 23 вересня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду. Вказана ухвала залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року та постановою Верховного Суду від 28 липня 2021 року. Вказані обставини і підстави для поновлення строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, ОСОБА_1 та його адвокат Музичко Р. В. підтвердили в суді апеляційної інстанції;
апеляційний суд встановив, що підставою до залишення позовної заяви позивача без розгляду, відповідно до змісту ухвали Оболонського районного суду міста Києві від 23 вересня 2020 року, є його повторна неявка до суду. У справі № 756/6049/19 суди апеляційної та касаційної інстанції зазначили, що оскільки позивач, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, повторно не з`явився у судові засідання та не подав заяву про розгляд справи у його відсутності, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про залишення позовної заяви без розгляду;
суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що невиконання позивачем своїх процесуальних обов`язків, а саме неприбуття в судове засідання за викликом суду, за умови наявності у нього можливості брати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності у разі небажання особистої участі в судовому засіданні не можуть вважатися поважними причинами порушення останнім встановленого статтею 233 КЗпП строку на звернення з позовом до суду;
апеляційний суд врахував, що наведені позивачем підстави для поновлення строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, а саме звернення раніше із позовом, який залишено судом без розгляду, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору; позивач не навів обставин, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду із цим позовом;
отже, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, відшкодування за затримку розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з пропуском позивачем строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України,
апеляційний суд встановив, що працівникам підприємства винагорода за підсумками роботи 4-го кварталу 2018 року та за підсумками роботи за рік проведена на підставі наказів т.в.о. директора підприємства від 21 грудня 2018 року №506-к/оп та від 25 лютого 2019 року №73-к/оп «Про виплату винагороди» працівникам ДП «НЕК «Укренерго», а також наказу від 22 березня 2019 року №109-к/оп «Про виплату премії працівникам управління ДП «НЕК «Укренерго» за 4 квартал 2018р.» (т. 3 а.с. 74, 124, 167). Серед іншого в наказах від 21 грудня 2018 року та від 25 лютого 2019 року вказано, що проведення виплати провести працівникам за фактично відпрацьований час в межах коштів, визначених в додатках. При цьому в наказах від 21 грудня 2018 року від 23 березня 2019 року вказано, що підставою для виплати є затверджені карти КПЕ за 4 квартал 2018 року. Зі змісту наказу від 21 грудня 2018 року та додатку 9 до цього наказу вбачається, що на підставі цього наказу виплачувалась авансова виплата квартальної премії за 4-й квартал 2018 року (50 %). Згідно з наказом від 21 грудня 2018 року за №506-к/оп щодо премії за 4 квартал 2018 року позивачу було виплачено - 6 746,00 грн, а згідно з наказом від 21 грудня 2018 року №507-к/оп щодо премії за 2018 рік - 21 249,00 грн, про що свідчать витяги з наказів (т. 2 а. с. 70-71). 
апеляційний суд встановив, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували дотримання позивачем всіх процедур, передбачених для виплати премій в частині заповнення, подання та оцінки карт КПЕ за посадою позивача для нарахування та виплати йому в повному обсязі роботодавцем щоквартальної премії за 4 квартал 2018 року, річної за 2018 року, а також премії за 1 квартал 2019 року. Матеріали справи не містять доказів, що Ключовий показник ефективності (КПЕ) позивача створював для відповідача обов`язок виплатити позивачу премію в обсязі, зазначеному позивачем. З матеріалів справи вбачається, що жодної заборгованості перед позивачем відповідач не має, суми премії, які позивач просить стягнути з відповідача, йому не нараховувались. Доводів про неправильне встановлення Ключового показника ефективності (КПЕ) роботи позивача з огляду на об`єм і якість виконаної ним роботи ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, відповідно до яких якість, вчасність та об`єм виконаної ним роботи в 2018 році, а також в 1 кварталі 2019 року створювали обов`язок для відповідача встановити йому такий Ключовий показник ефективності (КПЕ), що зобов`язував роботодавця виплатити йому премію, у розмірі, зазначеному в позовній заяві. Тому апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог щодо виплати заборгованості із заробітної плати.

За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, виплату заборгованості із заробітної плати, відшкодування за затримку розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з мотивів, викладених у постанові апеляційного суду.

Аргумент касаційної скарги про те, що невідкладне повторне звернення до суду за наслідками повернення заяви без розгляду у справі № 756/6049/19, відмова суду від поновлення строку за встановлених обставин незаконності звільнення порушує право позивача на судовий захист та фактично позбавляє позивача доступу до правосуддя. є необґрунтованим з наступних підстав.

У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (див. пункти 5.19. - 5.21 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 березня 2023 року в справі № 910/17459/20).

У постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 756/6049/19, яку оприлюднено у ЄДРСР, при залишенні ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року без змін, вказано, що судами попередніх інстанцій надано належну оцінку поведінці позивача та його представника, вжито усіх необхідних заходів для надання позивачу та його представнику достатніх можливостей для викладення своєї позиції у судових засіданнях з метою дотримання принципу змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання справи у розумні строки, враховуючи процесуальні права інших учасників справи (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98671696).

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації моральної шкоди

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент подання позовної заяви, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом (пункт 1 частини першої статті 268 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справа № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) зазначено, що: «відділення Фонду стверджує, що позивач пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору. Разом з тим згідно з пунктом 3 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування). Оскільки зазначений спір стосується здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, на таку вимогу позовна давність не поширюється, а наведені у касаційній скарзі доводи про те, що до цієї вимоги застосовується передбачена у частині першій статті 233 КЗпП України спеціальна позовна давність у три місяці, є помилковими. Аналогічні висновки викладено у постанові ВП ВС від 05.12.2018 по справі № 210/5258/16-ц».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначено: «при відмові у задоволенні вимоги про стягнення грошової компенсації моральної шкоди суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_1 мав право на відшкодування завданої йому моральної шкоди незаконним звільненням, проте звернувся до суду з цією вимогою з пропуском тримісячного строку, передбаченого статтю 233 КЗпП України; натомість, суд апеляційної інстанції не врахував, що спір у цій справі стосується відшкодування грошової компенсації моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав у зв`язку з невиконання рішення суду про поновлення на роботі, тому на цю вимогу не поширюється позовна давність, передбачена частини першої статті 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент подання позовної заяви. Тому висновки суду апеляційної інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду та відмови у задоволенні позову в частині стягнення грошової компенсації моральної шкоди з цих підстав, є помилковими».

У справі, що переглядається:
позивач просив стягнути грошову компенсацію моральної шкоди, завдану внаслідок незаконного звільнення, у розмірі 70 000 грн. В обґрунтування цих вимог зазначав, що тривале ігнорування відповідачем обов`язку запропонувати позивачу рівноцінну роботу, яка відповідає його рівню освіти, спеціальності, кваліфікації та досвіду роботи і подальше незаконне звільнення є порушенням його права на працю і завдали йому моральних страждань. Такі страждання обумовлені також позбавленням можливості заробляти собі та своїм близьким на життя, втратою душевного спокою, постійним перебуванням у роздратованому стані, складністю швидко знайти належну роботу;
при відмові у задоволенні вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди з відповідача суд першої інстанції вказав, що суд не встановив порушення роботодавцем прав працівника, а тому немає підстав для задоволення цієї вимоги;
при відмові у задоволенні вимоги про стягнення грошової компенсації моральної шкоди суд апеляційної інстанції вказав, що позивач мав право на відшкодування завданої йому моральної шкоди незаконним звільненням, проте звернувся до суду з цією вимогою з пропуском строку, передбаченого статтю 233 КЗпП України;
суд апеляційної інстанції не врахував, що спір у цій справі стосується грошової компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення, тому на цю вимогу не поширюється строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент подання позовної заяви. Тому висновки суду апеляційної інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду та відмови у задоволенні позову в частині стягнення компенсації моральної шкоди з цих підстав, є помилковими;
апеляційний суд встановив, що позивачу не були запропоновані усі наявні вакантні посади на підприємстві станом на дату звільнення, тому звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. Тому з урахуванням порушення відповідачем трудових прав позивача, засад розумності та справедливості, касаційний суд вважає необхідним визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди в розмірі 7 000 грн;
таким чином, оскаржені судові в частині відмови у задоволенні позову про стягнення компенсації моральної шкоди слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову в цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду частково ухвалені без додержання норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржені рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду у частині позовних вимог про стягнення компенсації моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, стягнувши з відповідача на користь позивача компенсацію моральної шкоди в розмірі 7 000 грн, рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду у частині позовних вимог про поновлення на роботі, виплату заборгованості із заробітної плати, відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цієї вимоги.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь  ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 7 000 грн.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, виплату заборгованості із заробітної плати, відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у скасованих частинах втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко