Справа № 296/14103/25
2/296/435/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" березня 2026 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі: 
головуючого судді Анциборенко Н.М.
секретаря судового засідання – Дзендзеловської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на частину житлового будинку,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Житомирської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на частину житлового будинку.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є власником 1740/4800 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Власником 4/100 ідеальних частин житлового будинку був ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і спадщину на дану частку ніхто не прийняв, тому в силу приписів ст. 1277 дана частка нерухомого майна належала органу місцевого самоврядування. 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира у справі № 296/1070/25 від 29.05.2025 припинено право власності територіальної громади в особі Житомирської міської ради на 4/100 ід. частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
29.07.2025 позивач звернувся до державного реєстратора для проведення державної реєстрації набуття права на 4/100 ід. частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , однак державний реєстратор відмовив у проведенні реєстраційних дій у зв`язку із відсутністю зазначення в рішенні суду відомостей про визнання права власності за ним на вказану частину будинку.
Враховуючи викладене, виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. 
Ухвалою суду від 16.12.2025 відкрито провадження у справі.
06.01.2026 представником відповідача у справі – Житомирської міської ради подано заяву про розгляд справи без участі представника.
18.03.2026 позивачем у справі – ОСОБА_1 подано заяву про розгляд справи за його відсутності. 
Від третіх осіб у справі жодних заяв чи клопотань до суду не надходило. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
Суд, взявши до уваги подані учасниками процесу заяви по суті спору, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в обґрунтування заявлених вимог та заперечень щодо позову, дійшов наступних висновків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частина 1 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Частина 2 ст. 41 Конституції України проголошує, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1740/4800 частин житлового будинку у АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування частини житлового будинку від 11 серпня 2004 року (679/4800 ід. ч. будинку), договором дарування частини житлового будинку від 03 серпня 2004 року (485/4800 ід. ч. будинку) та договором дарування частини житлового будинку від 29 серпня 2011 року (12/100 ід. ч. будинку).
Іншими співвласниками даного житлового будинку є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Власником 4/100 ід ч. житлового будинку у АДРЕСА_1 був ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 17 квітня 1963 року.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29.05.2025 у справі № 296/1070/25 припинено право власності територіальної громади в особі Житомирської міської ради на 4/100 ід. ч. житлового будинку у АДРЕСА_1 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Житомирської міської ради 75 640 грн в якості компенсації вартості частки у спільному майні.
Крім того, вказаним рішенням суду встановлено, що Житомирській міській раді у розумінні вимог частини 5 статті 1268 ЦК України після смерті ОСОБА_5 , належить 4/100 ід ч. житлового будинку у АДРЕСА_1 .
Нормами ст.41 Конституції України, ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 9 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21 (провадження № 61-18278сво23) зробила висновок: «92. Стаття 265 ЦК України регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України (визнання права).
93. Набуття права власності позивачкою на припинену частку відповідача у спільному майні в порядку статті 365 ЦПК України відповідає визначеній частиною п`ятою статті 11 ЦК України підставі виникнення цивільних прав та обов`язків.
94. Крім того, визнання права застосовується не лише у разі наявності порушення такого права, а також у разі його невизнання чи оспорення, що узгоджується з частиною першої статті 15 та статтею 392 ЦК України.»
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу PCP і Української PCP.
Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосудця, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 150 ЖК України позивач має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов`язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю.
Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.
Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків тау порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Виходячи із положень ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Отже, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такої речі, тому моментом виникнення права власності на нерухому річ ( у тому числі й за договором) стає момент державної реєстрації такої речі.
Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд ,-
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 4/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду. 

Головуючий суддя Н. М. Анциборенко