РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

18 вересня 2026 року | м. Рівне | №460/14663/26

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся через свого представника до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення ОСОБА_1 з 30.07.2025 по 10.06.2026 року перерахунку та виплати грошового забезпечення (основні, додаткові та одноразові види), з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2025, станом на 01.01.2026 та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” № 704 від 30 серпня 2017 року та нездійснення грошової компенсації щорічних відпусток за 2025 та за 2026 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2025, 01.01.2026 та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” № 704 від 30 серпня 2017 року, з урахуванням раніше виплачених сум та нездійснення грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у кількості 14 днів за 2025 рік , у кількості 14 днів за 2026 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2025 року та 01.01.2026 та нездійснення виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2025; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 з 30.07.2025 по 10.06.2026 грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види), з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2025 та станом на 01.01.2026 та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” № 704 від 30 серпня 2017 року, грошову компенсацію щорічних відпусток за 2025-2026 роки, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2025, 01.01.2026, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” № 704 від 30 серпня 2017 року, з урахуванням раніше виплачених сум та здійснити перерахунок і виплатити грошову компенсацію частини додаткових відпусток, як учаснику бойових дій у кількості 14 днів за 2025 рік у кількості 14 днів за 2026 рік та з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2025 року та 01.01.2026 року, здійснити перерахунок виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2025, з урахуванням раніше виплачених сум; 3) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення ОСОБА_1 врахування вимог абзаців третьогошостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, при нарахуванні індексації грошового забезпечення за період з 30.07.2025 по 10.06.2026, із застосуванням базового місяця - березень 2018 року; 4) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 30.07.2025 по 10.06.2026, з урахуванням положень абзаців третього-шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 , із застосуванням базового місяця - березень 2018 року. Позов обґрунтовано тим, що упродовж спірного періоду відповідач визначав посадовий оклад та оклад за військовим званням із застосуванням розрахункової величини, еквівалентної прожитковому мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018, тоді як, на думку позивача, після скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 підлягала застосуванню первісна редакція пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, яка передбачала використання прожиткового мінімуму на 1 січня відповідного календарного року. Позивач посилається на пріоритет нормативно-правових актів вищої юридичної сили та положення частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України. Щодо індексації позивач зазначає, що після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 саме березень 2018 року став місяцем підвищення посадових окладів військовослужбовців, у зв`язку з чим цей місяць повинен використовуватися при обчисленні подальшої індексації та вирішенні питання про індексацію-різницю.
Відповідач у відзиві проти позову заперечив. Зазначив, що грошове забезпечення позивача нараховувалося відповідно до чинного нормативного регулювання, а після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 пункт 4 постанови № 704 прямо передбачав використання фіксованої величини 1762 грн. На підтвердження своєї позиції відповідач посилається, зокрема, на постанову Верховного Суду від 16.07.2026 у справі № 320/29450/24, у якій сформульовано висновки щодо повноважень Кабінету Міністрів України встановлювати базову величину для визначення розмірів грошового забезпечення. Стосовно індексації відповідач зазначає, що у 2025 та 2026 роках позивачу фактично проводилося її нарахування та виплата, що відображено у картці особового рахунку. Відповідач просить залишити позов без розгляду, а у разі відсутності для цього підстав - відмовити у задоволенні позову.
У відповіді на відзив представник позивача підтримав позовні вимоги та наголосив, що закони України мають вищу юридичну силу порівняно з постановою Кабінету Міністрів України № 481, а тому встановлення підзаконним актом фіксованої величини 1762 грн не виключає застосування судом частини третьої статті 7 КАС України.
Ухвалою суду від 06.08.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Розглянувши заяви по суті, з`ясувавши обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 30.07.2025 по 10.06.2026. 
10.06.2026 позивача звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу військової частини.
Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.06.2026 № 175 установлено, що щорічна основна відпустка за 2025 рік була надана позивачу тривалістю 15 днів. Щорічна основна відпустка за 2026 рік не надавалася, у зв`язку з чим наказано виплатити компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки. Додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2025 та 2026 роки не надавалися, у зв`язку з чим наказано виплатити компенсацію за 28 календарних днів.
Карткою особового рахунку позивача за 2025-2026 роки підтверджується нарахування йому грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, а також індексації грошового забезпечення.
27.06.2026 представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо проведення перерахунку грошового забезпечення та пов`язаних із ним виплат із застосуванням прожиткового мінімуму станом на 01.01.2025 та 01.01.2026, а також щодо перерахунку індексації із застосуванням березня 2018 року.
Листом від 20.07.2026 № 1132 відповідач відмовив у проведенні запитуваного перерахунку.
Не погоджуючись із таким порядком обчислення належних йому виплат, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.
Щодо клопотання відповідача про залишення позову без розгляду суд зазначає, що відповідач у відзиві не навів конкретної передбаченої КАС України підстави, яка б зумовлювала залишення цього позову без розгляду. 
Більше того, позивача виключено зі списків особового складу 10.06.2026, письмову відповідь на його звернення щодо спірних виплат надано 20.07.2026, а позов подано 04.08.2026. Навіть у разі застосування до спірних правовідносин частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом - КЗпП України), якою для спорів про виплату всіх сум, належних при звільненні, встановлено тримісячний строк з дня одержання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми і такий строк позивачем дотримано. Тому підстав для залишення позовної заяви без розгляду немає.
Щодо перерахунку грошового забезпечення суд виходить з такого.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові та одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Розміри грошового забезпечення встановлюються Кабінетом Міністрів України та повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України кваліфікованим особовим складом.
На реалізацію зазначених положень Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (надалі за текстом - Постанова № 704).
У первісній редакції пункту 4 Постанови № 704 було визначено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями встановлюються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, але не менше 50 відсотків мінімальної заробітної плати, установленої законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
До набрання Постановою № 704 чинності постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 пункт 4 Постанови № 704 викладено в іншій редакції, відповідно до якої розрахунковою величиною для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням став прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 01.01.2018.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103, яким внесено відповідні зміни до пункту 4 Постанови № 704, визнано протиправним та скасовано.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2020 № 1038 були змінені, зокрема, примітки до додатків Постанови № 704. Водночас такими змінами не встановлено іншої самостійної розрахункової величини, а примітки до додатків визначали порядок застосування тарифних коефіцієнтів та правила округлення.
Отже, після 29.01.2020 застосування для визначення посадових окладів незмінної розрахункової величини, встановленої станом на 01.01.2018, не відповідало нормативному регулюванню та законам про Державний бюджет України на відповідні роки, якими прожитковий мінімум як базовий державний соціальний стандарт установлювався на кожний календарний рік.
Наступна зміна правового регулювання відбулася у зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, яка набрала чинності 20.05.2023. Нею пункт 4 Постанови № 704 викладено в редакції, згідно з якою посадові оклади та оклади за військовими званнями розраховуються виходячи з фіксованої величини 1762 грн шляхом множення її на відповідний тарифний коефіцієнт. 
Разом з тим відповідно до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
При цьому застосування наведеної норми процесуального закону не означає вирішення судом у межах цієї справи питання про чинність або скасування Постанови № 481. Суд лише визначає нормативне положення, яке підлягає застосуванню до конкретних спірних правовідносин з урахуванням ієрархії джерел права.
У постанові від 17.02.2026 у справі № 520/5814/24 судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, вирішуючи питання застосування пункту 4 Постанови № 704 після внесення змін Постановою № 481, дійшла висновку про необхідність застосування частини третьої статті 7 КАС України та акта вищої юридичної сили. Верховний Суд виходив з того, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосуванню підлягає прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 1 січня відповідного календарного року.
Суд також враховує постанову Верховного Суду від 16.07.2026 у справі № 320/29450/24, якою скасовано рішення судів попередніх інстанцій про визнання протиправним та нечинним пункту 2 Постанови № 481 та відмовлено у відповідному позові. Верховний Суд виходив з того, що Кабінет Міністрів України наділений законодавчо визначеними повноваженнями встановлювати структуру, складові та розміри грошового забезпечення, у тому числі базову розрахункову величину.
Водночас предметом справи № 320/29450/24 від 16.07.2026 було безпосереднє оскарження правомірності прийняття Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акта та наявності в Уряду компетенції на встановлення відповідної розрахункової величини.
Висновок щодо наявності у Кабінету Міністрів України повноваження приймати відповідне нормативне регулювання не виключає передбаченого частиною третьою статті 7 КАС України обов`язку суду у конкретному спорі вирішити колізію між нормативними актами різної юридичної сили.
При цьому постанова Верховного Суду від 16.07.2026 у справі № 320/29450/24 не містить відступу від висновку судової палати, викладеного у постанові від 17.02.2026 у справі № 520/5814/24, щодо застосування частини третьої статті 7 КАС України.
Так, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 № 4059-IX прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 установлено у розмірі 3028 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" від 03.12.2025 № 4695-IX прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2026 установлено у розмірі 3328 грн.
За наведених обставин, при визначенні посадового окладу та окладу за військовим званням позивача за період з 30.07.2025 по 31.12.2025 застосуванню підлягає прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 01.01.2025, а за період з 01.01.2026 по 10.06.2026 - прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 01.01.2026, із множенням відповідної величини на тарифні коефіцієнти згідно з додатками до Постанови № 704. Відповідно, перерахунку підлягають не лише посадовий оклад та оклад за військовим званням, а й ті щомісячні та одноразові складові грошового забезпечення позивача, розмір яких відповідно до нормативного регулювання визначався з урахуванням зазначених окладів. Тому позов у цій частині підлягає задоволенню.
Щодо грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік суд зазначає таке.
Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (надалі за текстом - Порядок № 260), передбачено виплату один раз на рік грошової допомоги для оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Розмір такої допомоги визначається з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, на які військовослужбовець має право на день видання відповідного наказу.
Матеріалами справи підтверджено, що грошова допомога для оздоровлення за 2025 рік позивачу нараховувалася та виплачувалася. Проте її розмір визначався з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, обчислених із неналежної розрахункової величини.
Оскільки суд дійшов висновку про необхідність перерахунку зазначених окладів у 2025 році із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025, грошова допомога для оздоровлення за 2025 рік також підлягає відповідному перерахунку з урахуванням фактично виплаченої суми.
Щодо грошової компенсації за невикористані дні відпусток.
Із наказу командира військової частини від 10.06.2026 № 175 вбачається, що щорічна основна відпустка за 2025 рік позивачу була надана тривалістю 15 днів.
Разом з тим, матеріали справи не підтверджують наявності у позивача невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2025 рік, за які при звільненні мала виплачуватися саме грошова компенсація.
Отже вимога про перерахунок грошової компенсації щорічної основної відпустки за 2025 рік задоволенню не підлягає. Водночас належний розмір грошового забезпечення за період фактичного перебування позивача у відпустці охоплюється вимогою про перерахунок грошового забезпечення за 2025 рік.
Щорічна основна відпустка за 2026 рік позивачу не надавалася, а наказом від 10.06.2026 № 175 передбачено виплату компенсації за 13 невикористаних календарних днів. Крім того, позивачу не надавалися додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2025 та 2026 роки, у зв`язку з чим при звільненні йому визначено до виплати компенсацію загалом за 28 календарних днів.
Пунктом 6 відповідного розділу Порядку № 260 передбачено, що розрахунок грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
Верховний Суд у зразковій справі № 620/4218/18 від 21.08.2019 також виходив з того, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій при звільненні визначається виходячи з грошового забезпечення військовослужбовця станом на день звільнення.
Таким чином, компенсація за 13 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2026 рік та компенсація за 28 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2025 та 2026 роки мають бути перераховані виходячи з належного позивачу грошового забезпечення станом на день його звільнення - 10.06.2026.
Отже при визначенні цих компенсацій належить урахувати посадовий оклад та оклад за військовим званням, обчислені із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2026, а не окремо застосовувати до компенсації за дні відпустки 2025 року показник прожиткового мінімуму 2025 року.
Щодо вимог про індексацію грошового забезпечення.
Відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, індексація спрямована на підтримання купівельної спроможності грошових доходів громадян в умовах зростання споживчих цін.
Пунктом 5 Порядку № 1078 передбачено механізм обчислення індексу споживчих цін у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), а також правила визначення суми індексації у разі, коли сума підвищення доходу є меншою за суму індексації.
Позивач обґрунтовує вимогу тим, що після підвищення посадових окладів військовослужбовців з березня 2018 року саме березень 2018 року повинен залишатися місяцем, від якого здійснюється подальше обчислення індексу споживчих цін та визначається індексація-різниця.
Проте спірний у цій справі період розпочався 30.07.2025, тобто після введення законодавцем спеціального регулювання індексації на 2025 рік.
Так, статтею 34 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прямо установлено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення у 2025 році провадиться наростаючим підсумком починаючи із січня 2025 року, який приймається за 1 або 100 відсотків. Цією ж нормою передбачено, що сума індексації, яка склалася у грудні 2024 року, у січні 2025 року не нараховується.
Аналогічне спеціальне регулювання встановлено і на наступний бюджетний період. Відповідно до статті 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи із січня 2026 року, який приймається за 1 або 100 відсотків, а сума індексації, що склалася у грудні 2025 року, у січні 2026 року не нараховується.
Отже, законодавець безпосередньо встановив нові точки відліку для обчислення індексу споживчих цін у 2025 та 2026 роках і припинив перенесення сум індексації, сформованих станом на кінець попереднього бюджетного року.
За таких обставин механізм, на застосуванні якого наполягає позивач, а саме продовження у спірному періоді обчислення індексу споживчих цін виходячи з березня 2018 року, не відповідає спеціальним приписам законів України про Державний бюджет України на 2025 та 2026 роки.
Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду щодо застосування абзаців третього-шостого пункту 5 Порядку № 1078 до правовідносин, які виникли після підвищення посадових окладів у березні 2018 року, цього висновку не спростовують, оскільки відповідні правові позиції були сформовані щодо періодів, які передували запровадженню спеціального законодавчого регулювання індексації на 2025 та 2026 роки.
При цьому матеріали справи підтверджують, що упродовж спірного періоду відповідач здійснював нарахування позивачу сум індексації. Зокрема, індексація нараховувалася у 2025 році та у травні 2026 року.
Суд звертає увагу, що предметом заявлених позивачем вимог не є перевірка правильності конкретного арифметичного розміру таких сум відповідно до статті 34 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" та статті 41 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік". Позивач наполягає саме на іншому способі обчислення - із застосуванням березня 2018 року. Оскільки такий спосіб обчислення у спірному періоді не відповідає спеціальним нормам законів про Державний бюджет України на 2025 та 2026 роки, позовні вимоги в частині індексації задоволенню не підлягають.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
За наведених обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено в повній мірі правомірність своєї позиції з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, натомість доводи позивача є частково обґрунтованими, тому позовна заява підлягає до часткового задоволення.
Підстави для відшкодування судового збору в порядку ст. 139 КАС України відсутні. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 30.07.2025 по 10.06.2026 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30.07.2025 по 31.12.2025 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2025, а за період з 01.01.2026 по 10.06.2026 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2026, шляхом множення на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, з урахуванням раніше виплачених сум, а також провести перерахунок тих щомісячних та одноразових складових грошового забезпечення, розмір яких залежить від посадового окладу та/або окладу за військовим званням.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку грошової допомоги для оздоровлення, виплаченої ОСОБА_1 за 2025 рік, з урахуванням належного розміру посадового окладу та окладу за військовим званням.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2025, та відповідних тарифних коефіцієнтів згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, з урахуванням раніше виплаченої суми.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення належного перерахунку грошової компенсації за 13 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2026 рік та за 28 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2025 та 2026 роки.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за 13 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2026 рік та за 28 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2025 та 2026 роки, виходячи з належного йому грошового забезпечення станом на 10.06.2026, обчисленого з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2026, та відповідних тарифних коефіцієнтів згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, з урахуванням раніше виплачених сум.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 18 вересня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ) 
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) 

Суддя       Т.О. Комшелюк