ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 636/5079/21 
провадження № 61-15821св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Європартнер Фінанс»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Слюнін Олександр Миколайович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Лихачовим Романом Борисовичем, на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 листопада 2024 року у складі судді Гуменного З. І. та постанову Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2025 рокув складі колегії суддів Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Яцини В. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Європартнер Фінанс» (далі - ТОВ «Європартнер Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.
Позов мотивований тим, що 10 червня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 6/4/2008/840-К/448 на суму 55 715,00 дол. США під 12,3 % відсотків річних строком до 09 червня 2023 року, що банком виконано. 
З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором було укладено договір поруки № 6/4/2008/840-П/449 від 10 червня 2008 року з ОСОБА_1 .
В порушення норм ЦК України та умов кредитного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконували і не виконують, у зв`язку з чим ПАТ «КБ «НАДРА» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням суду позовні вимоги ПАТ «КБ «НАДРА» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено в повному обсязі та стягнено солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 85 220,30 дол. США та 125 802,70 грн, яке набрало законної сили 18 листопада 2020 року і станом на цей час не скасоване, не виконане.
Станом на цей час ПАТ «КБ «НАДРА» перебуває в процесі припинення (ліквідації). 19 травня 2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «Європартнер Фінанс»укладено договір № GL3N217258 про відступлення прав вимоги, згідно з яким до ТОВ «Європартнер Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року, договором поруки № 6/4/2008/840-П/449 від 10 червня 2008 року та договором іпотеки № 6/1/09/2008/980-1070 від 10 червня 2008 року на суму 86 773,27 дол. США. Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року замінено стягувача - ПАТ «КБ «НАДРА» його правонаступником, ТОВ «Європартнер Фінанс» і 15 березня 2021 року було видано виконавчі листи.
23 березня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Богатиренко А. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання вказаного виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року у розмірі 85 220,30 дол. США та 125 802,70 грн. 23 березня 2021 року в межах виконавчого провадження приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження у розмірі 435 251,33 грн. 29 червня 2021 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до якої, зокрема, було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. 
04 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д. А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання вказаного виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
04 жовтня 2021 року ТОВ «Європартнер Фінанс» стало відомо, що 17 липня 2021 року ОСОБА_1 продав 16/100 часток комплексу будинків офісно-побутового складського та торгового призначення, розташованого на земельній ділянці Чугуївської міської ради Харківської області (кадастровий номер 6312000000:01:002:0002) у АДРЕСА_1 своїй дочці - ОСОБА_2 . При цьому іншого майна у ОСОБА_1 немає, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 277965358 від 04 жовтня 2021 року. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 подарував своїх 16/100 часток комплексу будинків на стадії виконання судового рішення.
Враховуючи зазначене, дії ОСОБА_1 свідчать, по-перше, про порушення основоположних засад судочинства, передбачених Конституцією України, а по-друге, про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення ТОВ «Європартнер Фінанс» в майбутньому законних майнових прав. ОСОБА_1 «вживав право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір дарування від 17 липня 2021 року) використовувався відповідачем для унеможливлення звернення стягнення на належне йому майно на праві приватної власності і зумовив для ТОВ «Європартнер Фінанс» негативні наслідки. ОСОБА_1 , який відчужив майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї доньки - ОСОБА_2 на стадії виконання судового рішення, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правом у правовідносинах з ТОВ «Європартнер Фінанс», оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси ТОВ «Європартнер Фінанс» і направлений на недопущення звернення стягнення на його частку майна. Таке відчуження вплинуло на утруднення (призвело до неможливості) стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Європартнер Фінанс», і свідчить про наявність при укладенні договору дарування умислу на приховання майна від виконання судового рішення за рахунок наявного у ОСОБА_1 нерухомого майна. Відчужуючи нерухоме майно на користь своєї доньки - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 знав про рішення суду, так як в провадженні Харківського апеляційного суду знаходиться справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 25 лютого 2021 року у справі № 636/5703-13-ц про заміну стягувача у справі та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 лютого 2020 року у справі № 636/5703/13-ц. Крім того, ОСОБА_1 знав про наявність відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_1, боржником в якому він є, з огляду на те, що в провадженні Чугуївського міського суду Харківської області знаходиться справа № 636/1981/21 за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Богатиренка А. І.
Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 міг передбачити негативні наслідки для себе під час виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду від 13 лютого 2020 року, тому здійснив продажу належного йому нерухомого майна, а отже оспорюваний правочин є фіктивним.
ТОВ «Європартнер Фінанс» просило суд визнати недійсним договір дарування від 17 липня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 13 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року, в задоволені позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 подарував свої 16/100 часток комплексу будинків офісно-побутового складського та торгового призначення на стадії виконання судового рішення. ОСОБА_1 діяв очевидно недобросовісно та зловживав правом у правовідносинах з ТОВ «Європартнер Фінанс», оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на частку майна. Цивільно-правовий інструментарій (договір дарування від 17 липня 2021 року) використовувався відповідачем для унеможливлення звернення стягнення на належне йому майна на праві приватної власності і зумовив для ТОВ «Європартнер Фінанс» негативні наслідки.
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує що майно відчужене на підставі безоплатного договору та майно відчужене на користь близького родича. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами, на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження майна відбулося з метою уникнення відповідальності перед кредитором. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2020 року у справі № 182/3693/17.
Відчужуючи нерухоме майно на користь своєї дочки - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 знав про судове рішення, оскільки ним подані апеляційні скарги до Харківського апеляційного суду у цій справі, а також апеляційна скарга на ухвалу суду про заміну стягувача. Крім того, ОСОБА_1 знав про наявність відкрито виконавчого провадження № НОМЕР_1, боржником в якому він є, оскільки ним подана до Чугуївського міського суду Харківської області скарга на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Богатиренка А. І.
Тобто, ОСОБА_1 міг передбачити негативні наслідки для себе під час виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення шляхом продажу належного йому нерухомого майна, тому оспорюваний правочин є фіктивним.
Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції і, окрім того, вказав, що доводи апелянта про те, що оспорюваний правочин не є фіктивним, оскільки ОСОБА_2 фактично отримала нерухоме майно та використовувала його у підприємницькій діяльності, не спростовують висновки суду щодо укладення цього договору з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання на користь позивача. Враховуючи фактичні обставини справи, судова колегія доходить висновку, що оспорюваний договір є фраудаторним правочином, це є достатньою та самостійною підставою для визнання його недійсним.
Щодо посилання апелянта на той факт, що відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи, то після відкриття провадження у справі представник відповідача адвокат Лихачов Р. Б. подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 142-143) та отримував судові повістки через підсистему «Електронний суд». Матеріали справи свідчать про те, що відповідачі викликались у судові засідання шляхом направлення судових повісток з рекомендованим повідомленням на адресу їх реєстрації: АДРЕСА_2 . На адресу суду органом поштового зв`язку повернуті конверти з довідками та відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 41, 42, 45-47, т. 2).
Виходячи з викладеного підстав вважати, що відповідачі не були повідомлені належним чином про розгляд справи, судова колегія не вбачає.
Аргументи учасників справи
15 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати судові рішення і ухвалити нове про задоволення позову; стягнути з ТОВ «Європартнер Фінанс»на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за розгляд справи.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позов обґрунтовано виключно самим фактом укладення договору дарування від 17 липня 2021 року. Жодного обґрунтування його фіктивності позивачем не доведено. Крім того, фіктивний договір має на увазі відсутність реального виконання договору та наявність наміру в учасників не виконувати його. Однак суд першої інстанції не звернув уваги, що у цій справі спірний договір дарування не відповідає жодній з формальних ознак фіктивних правочинів. Договір дарування приміщення був реальним і виконаний його сторонами у повному обсязі. Про вказане свідчить і відсутність арешту майна за спірним договором дарування. Приміщення було фактично передано відповідачу - ОСОБА_2 та використовуються нею досі у підприємницькій діяльності, докази використання відповідачем приміщення наявні у справі. Крім того, вказане приміщення є лише частиною комплексу, який належить ОСОБА_2 та не має окремої юридичної адреси. Суди першої та апеляційної інстанції не проаналізували той факт, що договір дарування було укладено у зв`язку із переїздом відповідача - ОСОБА_1 за кордон на постійне місце проживання, звідки управління та утримання майна здійснювати було б неможливо. Отже, правовий результат спірного договору полягав у належному утриманні майна та користуванні ним, тобто був реальним для обох сторін, що виключає його фіктивність. Крім того, приміщення за договором дарування перебувало у аварійному стані та у разі відсутності договору дарування, тобто передачею прав на нього ОСОБА_2 не було б відновлено та наразі було б повністю знищено.
Суди не прийняли до уваги, що позивачем не обґрунтовано позов конкретними положеннями законодавства, іпотечного договору чи кредитного договору, якими могли бути передбачені заборону власнику на розпорядження всім своїм майном, яке не охоплювалось іпотекою чи іншими видами забезпечення виконання зобов`язань. Тому позов є необґрунтованим, а дії позичальника щодо розпорядженням своїм майном не можуть за замовчуванням вважатися такими, що здійснюються на шкоду кредитору. В іншому разі це б означало, що будь-який позичальник взагалі не має права розпоряджатися своєю власністю протягом усього терміну дії кредитного договору, навіть якщо на неї не поширювалась дія обмежень, встановлених кредитним/ іпотечним договором. 
Банк протягом дії договору ніколи не вимагав від ОСОБА_1 надання додаткового забезпечення кредиту і на момент відчуження спірних приміщень борг був повністю забезпечений іпотекою - ці обставини потребували дослідження. Судами не було досліджено, якою була вартість предмета іпотеки на момент відчуження спірного приміщення (2021 рік). Адже в разі встановлення факту належного забезпечення інтересів кредитора за рахунок іпотечного майна на момент укладення спірного договору, в діях відповідачів жодних ознак умисного позбавлення майна з метою ухилення від сплати боргу встановлено не буде і позов задоволенню не підлягає.
Однак для встановлення зловживання правом з боку відповідачів мали б значення тільки докази, які могли б достовірно встановити можливість забезпечення інтересів кредитора лише за рахунок вартості предмета договору дарування станом на дату відчуження приміщення. 
У справі № 636/5703/13-ц за позовом ТОВ «Європартнер Фінанс» позов було задоволено і до ОСОБА_3 щодо стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором. Майна позичальника достатньо для погашення вимог ТОВ «Європартнер Фінанс», а тому вказані вимоги не можуть поширюватися на поручителя. Також суди не прийняли до уваги звіт про оцінку майна. Суди попередніх інстанцій не проаналізували те, що позивачем не доведено порушення оспорюваними договорами дарування саме на момент їх укладення його прав чи охоронюваних законом інтересів як заінтересованої особи. Тому позивачем не доведено, що при укладенні оспорюваного договору дії відповідачів були направлені виключно для мети приховання майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.
У грудні 2025 року ТОВ «Європартнер Фінанс»подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги, оскаржені судові рішення - залишити без змін.
Зазначає, що 17 липня 2021 року ОСОБА_1 подарував 16/100 часток комплексу будинків офісно-побутового складського та торгового призначення. При цьому іншого майна у ОСОБА_1 немає. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 подарував 16/100 часток комплексу будинків на стадії виконання судового рішення про стягнення з нього боргу у розмірі 85 220,30 дол. США. Суд першої інстанції обґрунтовано визнав договір дарування недійсним, оскільки встановив, що ОСОБА_1 , будучи поручителем за кредитним договором, достовірно знав про наявність рішення суду про стягнення боргу та відкрите виконавче провадження, боржником у якому він є. ОСОБА_1 усвідомлював, що стягнення заборгованості буде здійснено саме за рахунок належного йому нерухомого майна, яке було єдиним активом у його власності. За цих обставин передача цього майна своїй доньці шляхом дарування була вчинена з очевидною метою - ухилення від виконання судового рішення та уникнення цивільно-правової відповідальності перед ТОВ «Європартнер Фінанс». 
Скаржник помилково стверджує, що стягнення боргу за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року мало відбуватися у першу чергу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Такі доводи ОСОБА_1 суперечать приписам ЦК України та Закону України «Про іпотеку» № 898-IV, а також усталеній практиці Верховного Суду. З аналізу ЦК України та Закону № 898-IV вбачається, що кредитор наділений правом самостійно обирати спосіб задоволення кредиторських вимог шляхом пред`явлення позову до боржника та/або поручителя про стягнення боргу, або шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому чи позасудовому порядку. При цьому законодавець не покладає на кредитора обов`язку в першу чергу звертати стягнення на предмет іпотеки або застосовувати позасудові процедури (статті 37, 38 Закону № 898-IV). Зазначені положення надають іпотекодержателю додаткові права, але не обмежують його у зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості. Посилання скаржника на наявність іншого майна у співборжника ( ОСОБА_3 ) є юридично безпідставним, оскільки обидва солідарних боржники несуть відповідальність усім своїм майном у межах встановленої рішення суду суми заборгованості.
Скаржник посилається на те, що суди нібито не врахували наданий ОСОБА_1 звіт про оцінку майна при ухваленні судових рішень про визнання договору дарування недійсним. Навіть з наданого скаржником звіту про оцінку майна від 20 червня 2025 року очевидно вбачається, що вартість майна є символічною у порівнянні з боргом у розмірі 85 220,30 дол. США. 
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (зазначено, що суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду: від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14, від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 18 березня 2021 року у справі № 185/11584/19, від 30 вересня 2021 року у справі № 381/2296/18, від 15 грудня 2021 року у справі № 187/795/19, від 08 березня 2023 року у справі № 127/13995/21, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 10 червня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладемо кредитний договір № 6/4/2008/840-К/448 на суму 55 715,00 дол. США під 12,3 % відсотків річних строком до 09 червня 2023 року. ВАТ КБ «НАДРА» свої зобов`язання за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року виконало.
З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 6/4/2008/840-П/449 від 10 червня 2008 року.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 13 лютого 2020 року у справі № 636/5703/13-ц стягнено солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «НАДРА» заборгованості за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 54 103,81 дол. США; заборгованості за відсотками по кредиту у розмірі 31 116,49 дол. США, заборгованості за пенею по кредиту у розмірі 59 915,09 грн та заборгованості по штрафам по кредиту у розмірі 65 887,61 грн, а всього 85 220,30 дол. США та 125 802,70 грн. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.
Рішення набрало законної сили 18 листопада 2020 року і не виконане.
ПАТ «КБ «НАДРА» перебуває в процесі припинення (ліквідації).
19 травня 2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «Європартнер Фінанс»укладено договір № GL3N217258 про відступлення прав вимоги, згідно з яким до ТОВ «Європартнер Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року, договором поруки № 6/4/2008/840-П/449 від 10 червня 2008 року та договором іпотеки № 6/1/09/2008/980-1070 від 10 червня 2008 року на суму 86 773,27 дол. США.
Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 25 лютого 2021 року у справі № 636/5703/13-ц замінено стягувана - ПАТ «КБ «НАДРА» його правонаступником ТОВ «Європартнер Фінанс» у справі № 636/5703/13-ц за позовом ПАТ «НАДРА» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року.
15 березня 2021 року видано виконавчі листи, боржником в яких зазначений ОСОБА_1 
23 березня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Богатиренко А. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 636/5703/13-ц від 15 березня 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року у розмірі 85 220,30 дол. США та 125 802,70 грн.
23 березня 2021 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження.
29 червня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до якої, зокрема, було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
04 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д. А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 636/5703/13-ц від 15 березня 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року у розмірі 85 220,30 дол. США та 125 802,70 грн.
З`ясовано, що 17 липня 2021 року ОСОБА_1 подарував 16/100 часток комплексу будинків офісно-побутового складського та торгового призначення, що складається з залу засідань - літера «В», загальною площею 99,7 кв. м, розташованого на земельній ділянці Чугуївської міської ради Харківської області (кадастровий номер 6312000000:01:002:0002) у АДРЕСА_1 своїй дочці - ОСОБА_2 .
Іншого майна у ОСОБА_1 немає, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 277965358 від 04 жовтня 2021 року.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження 
№ 61-20968 сво 21)).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) зроблено такі висновки:
«правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.
Проте у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц дійшла висновку, що Верховний Суд вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). 
Цивільно-правовий договір (зокрема й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (зокрема вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) також вказано:
«для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Зокрема, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, зокрема сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.
Поняття фраудаторності правочинів знайшло своє відображення і в інших постановах Великої Палати Верховного Суду. Так, у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій. 
Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається. Так, у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої - четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Отже, можна дійти висновку, що нормативна підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою. При цьому слід наголосити, що оспорити такий правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав.
Також необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорення фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
Таким чином, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Водночас у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з тим, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду відступає від свого висновку, сформульованого в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його такої конкретизації: позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Тобто універсального характеру для кваліфікації правочину як вчиненого на шкоду кредитору набула така «формула»: пункт 6 статті 3 ЦК + стаття 13 ЦК = фраудаторність правочину (див. ухвалу Верховного Суду від18 травня 2026 року в справі № 698/476/25).
Касаційний суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису, зауважував, що:
недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником;
відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21);
приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19);
договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20);
поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з позовом про визнання договору дарування недійним ТОВ «Європартнер Фінанс» зазначало, що ОСОБА_1 подарував своїх 16/100 часток комплексу будинків офісно-побутового складського та торгового призначення на стадії виконання судового рішення про стягнення з нього боргу у розмірі 85 220,30 дол. США та 125 802,70 грн, яке не виконане, своїй дочці - ОСОБА_2 , і такі дії свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення ТОВ «Європартнер Фінанс»в майбутньому законних майнових прав;
суд першої інстанції зробив висновок про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування, з яким погодився і апеляційний суд, на підставі статей 230, 233, 234 ЦК України, так як відчуження ОСОБА_1 16/100 часток комплексу будинків офісно-побутового складського та торгового призначення за договором дарування на користь дочки є фіктивним правочином, спрямованим на ухилення від виконання зобов`язання перед позивачем за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/448 від 10 червня 2008 року, в якому він є поручителем на підставі договору поруки № 6/4/2008/840-П/449 від 10 червня 2008 року;
суди не врахували, що у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Нормативна підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна;
разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи  ОСОБА_1 , що судами не було досліджено, якою була вартість предмета іпотеки на момент відчуження спірного приміщення (2021 рік) та чи достатньо майна позичальника ? ОСОБА_3 для погашення вимог ТОВ «Європартнер Фінанс» щодо стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором, а тому вказані вимоги не можуть поширюватися на поручителя. Касаційний суд враховує, що ОСОБА_1 є боржником у спірних відносинах, оскільки рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 13 лютого 2020 року у справі № 636/5703/13-ц стягнено солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 85 220,30 дол. США та 125 802,70 грн. Суди встановили, що це рішення не виконане. Відповідач не надав доказів, що ці вимоги позивача задоволені;
аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у провадженні судів перебувала справа № 636/336/22 за позовом ТОВ «Європартнер Фінанс» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними. Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 19 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року та постановою Верховного Суду від 31 липня 2024 року, визнано недійсними договори дарування від 20 грудня 2013 року, від 06 лютого та 21 квітня 2015 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Встановлено, зокрема, що ОСОБА_3 після прострочення зобов`язання за кредитним договором, а також після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості відчужила належне їй спірне нерухоме майно на підставі безвідплатних договорів дарування дочці ? ОСОБА_2 з метою уникнення можливого звернення стягнення на це майно, тобто всупереч інтересам позивача. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість об`єкта оцінки від 16 листопада 2021 року вартість земельної ділянки площею 0,2 га за адресою: АДРЕСА_3 , яка є предметом іпотеки за договором іпотеки № 6/1/09/2008/980-1070 від 10 червня 2008 року,складає 302 877 грн, тобто вартість такого майна неспівмірна з розміром заборгованості;
встановивши, що спірне майно відчужене боржником на підставі договору дарування, укладеного між близькими родичами, на стадії виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 85 220,30 дол. США та 125 802,70 грн, яке не виконане, суди зробили обґрунтований висновок, що такий договір укладений з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_1 , тобто в цій справі наявні достатні підстави для кваліфікації оспорюваного правочину як вчиненого всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Проте суди помилково послалися також і на фіктивність оспорюваного договору.
За таких обставин оскаржені судові рішення належить змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині залишити без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених упостанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без дотримання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржені судові рішення ? змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині залишити без змін.
Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 листопада 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко