КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
23 липня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/6522/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Поливач Л. Д., Саліхова В. В.
при секретарі Гайдаєнко В. С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Фролової І. В.
від 18 лютого 2025 року
у цивільній справі № 761/41549/24Шевченківського районного суду міста Києва
за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича 
до Печерського районного суду міста Києва, Держави України в особі Державної казначейської служби України 
про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,
У С Т А Н О В И В : 
У жовтні 2024 року Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулося до суду з позовом до Печерського районного суду міста Києва, Держави України в особі Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на свою користь 3 000 179,00 грн, з яких 179,00 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 12.01.2021 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою. За результатами розгляду справи № 757/1552/21-ц судом 25.05.2021 було ухвалено рішення, однак у порушення вимог статті 272 ЦПК України його копію не направили позивачу протягом двох днів. Лише після неодноразових звернень господарства копію судового рішення було фактично отримано 02.03.2023. Своєчасне ненаправлення судового рішення, за твердженням позивача, призвело до позбавлення його права на апеляційне оскарження, оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 10.04.2023 у відкритті апеляційного провадження було відмовлено, а ухвалою Верховного Суду від 08.05.2023 відмовлено у відкритті касаційного провадження. 
На думку позивача, вказана бездіяльність посадових осіб суду є протиправною та порушує гарантовані статтями 40, 55 і 56 Конституції України права на судовий захист і звернення до органів державної влади. Матеріальна шкода у розмірі 179,00 грн становить сукупність витрат на оплату поштових послуг із направлення запитів, звернень та скарг до судових інстанцій і Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Моральна шкода у розмірі 3 000 000,00 грн обґрунтована приниженням ділової репутації фермерського господарства, порушенням виробничих зв`язків та тривалими емоційними переживаннями внаслідок обмеження доступу до правосуддя.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ФГ Бурки В. В., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, та прийняти нове рішення на підставі якого позов задовольнити та стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на відшкодування шкоди 3 000 179,00 гривень, з яких 179,00 грн у відшкодування матеріальної шкоди; 3 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
Зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та помилково вважав установленими обставини щодо відсутності протиправної бездіяльності Печерського районного суду міста Києва. Наголошує на тому, що Печерський районний суд міста Києва у порушення вимог статті 272 ЦПК України не направив протягом двох днів на адресу фермерського господарства копію рішення від 25.05.2021 у справі № 757/1552/21-ц, отриманню якої передували неодноразові звернення позивача, унаслідок чого копію судового рішення було фактично отримано лише 02.03.2023.
Стверджує, що внаслідок вказаної бездіяльності суду позивач був позбавлений права на своєчасний апеляційний перегляд судового рішення, чим йому завдано матеріальну та моральну шкоду. Апелянт звертає увагу на те, що на відповідача у деліктних зобов`язаннях покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди відповідно до статті 1166 ЦК України (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 761/12945/19).
Вказує, що судом першої інстанції безпідставно відхилено надані позивачем докази та застосовано роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4, які не мають вищої юридичної сили ніж норми Конституції України та ЦК України.
Обґрунтовує вимоги про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 179,00 грн видатками на відправлення поштової кореспонденції, які підтверджено квитанціями рекомендованих листів від 15.11.2022 № 8003300242730 на суму 23,00 грн, від 03.03.2023 № 8003300247820 на суму 29,00 грн, від 21.04.2023 № 8003300250716 на суму 29,00 грн, від 26.05.2023 № 8003300251283 на суму 29,00 грн, від 26.05.2023 № 8003300251283 на суму 23,00 грн, від 21.07.2023 № 8003300254908 на суму 23,00 грн та від 22.08.2023 № 8003300252840 на суму 23,00 грн.
Апелянт зазначає, що розмір моральної шкоди у сумі 3 000 000,00 грн є обґрунтованим, оскільки незаконні дії суду спричинили приниження ділової репутації фермерського господарства, тривалі моральні страждання та переживання. Посилається на норми статей 8, 22, 40, 55, 56, 64, 124, 129, 129-1 Конституції України, статей 16, 22, 23, 1166, 1167, 1176 ЦК України та зазначає про порушення судом першої інстанції статей 12, 78, 81, 82, 263, 264, 265 ЦПК України.
Також апелянт заявляє клопотання про вирішення питання щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням про офіційне тлумачення статті 56 Конституції України та перевірку конституційності постанов Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 та від 13.06.2007 № 8. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, представників не направили, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Справу розглянуто за відсутності належним чином повідомлених сторін відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Щодо клопотання апелянта про внесення подання до Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення статті 56 Конституції України та перевірки конституційності постанов Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення. Відповідно до статті 10 ЦПК України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» питання про звернення до Конституційного Суду України вирішується у разі, коли суд при розгляді справи дійшов висновку про неконституційність закону чи іншого правового акта, що підлягає застосуванню, а окрема колегія суддів апеляційного суду не наділена повноваженнями самостійно ініціювати таке звернення за відсутності суперечностей між застосованими нормами права та Конституцією України (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 27.11.2025 у справі №454/1032/24). 
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що 12.01.2021 позивач звернувся на адресу Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою до прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних органів Державного бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора Н. Бабенко для вирішення питання по суті.
27.03.2021 позивачем на адресу Печерського районного суду м. Києва було направлено клопотання за вих. № 107 від 25.03.2021.
15.11.2022 позивачем за вих. №160 на адресу Печерського районного суду м. Києва було направлено звернення з проханням направити копію судового рішення прийнятого Печерським районним судом м. Києва за результатами розгляду справи № 757/1552/21-ц .
02.03.2023 з Печерського районного суду м. Києва рекомендованим листом Позивач отримав копію рішення від 25.05.2021 по справі № 757/1552/21-ц.
03.03.2023 позивачем на адресу Київського апеляційного суду було направлено апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.05.2021 по справі № 757/1552/21-ц для вирішення питання по суті.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10.04.2023 відмолено у відкритті апеляційного провадження.
Ухвалою Верховного суду від 08.05.2023 відмовлено у відкритті касаційного провадження.
Звертаючись із позовом позивач вважав, що моральна та майнова шкода завдані саме внаслідок ненаправлення судового рішення упродовж двох днів, що мало наслідком позбавлення його права на апеляційне оскарження.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскарження дій, бездіяльності та рішень судів чи суддів щодо розгляду та вирішення справи поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається, а процесуальні порушення можуть бути усунуті лише в межах тієї справи, де вони були допущені.
Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, приниження ділової репутації, наявності вини Печерського районного суду міста Києва та причинного зв`язку між його діями і негативними наслідками, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування статей 23, 1167 ЦК України.
Щодо вимог про відшкодування майнової шкоди у розмірі 179,00 грн за витрати на поштову кореспонденцію, суд зазначив, що такі видатки не належать до збитків у розумінні статті 22 ЦК України та не віднесені до судових витрат згідно зі статтею 133 ЦПК України.
Крім того, суд дійшов висновку, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у справі, оскільки у цивільному судочинстві держава бере участь через відповідний орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах.
Зважаючи на наведене та керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, статтями 16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, суд першої інстанції залишив позовну заяву без задоволення.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень, а також процесуальних дій чи бездіяльності суду, вчинених під час розгляду справи, належить суду відповідної інстанції згідно із процесуальним законодавством. Оскарження дій і бездіяльності суддів щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їхніх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів чи суддів до вчинення певних процесуальних дій (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 757/43355/16-ц). Вчинення або невчинення суддею чи судом процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, у тому числі питання дотримання строків виготовлення та направлення копій судових рішень учасникам справи, може бути предметом перевірки виключно у порядку апеляційного та касаційного оскарження у межах тієї ж самої справи (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 711/2652/17).
Системний аналіз положень спеціальної статті 1176 ЦК України свідчить, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою у повному обсязі лише в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (частина п`ята статті 1176 ЦК України). В інших випадках завдання шкоди судовою діяльністю відшкодування здійснюється на загальних підставах (частина шоста статті 1176 ЦК України), які передбачають застосування статей 1173, 1174 ЦК України. Застосовуючи ці норми, суд має встановити невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади вимогам закону та факт заподіяння цією дією чи бездіяльністю шкоди позивачу (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17).
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. При цьому обов`язок доведення наявності самої шкоди та причинного зв`язку покладається саме на позивача відповідно до вимог статей 12 та 81 ЦПК України (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 27.11.2025 року у справі № 454/1032/24).
Факт несвоєчасного отримання копії судового рішення Печерського районного суду міста Києва позивачем не є автоматичним свідченням завдання йому моральної чи майнової шкоди у цивільно-правовому розумінні, оскільки процесуальне законодавство передбачає належний механізм відновлення порушеного права шляхом поновлення судом строків на апеляційне оскарження відповідно до статті 354 ЦПК України. Те, що у подальшому Київським апеляційним судом було відмовлено у відкритті апеляційного провадження, а Верховним Судом відмовлено у відкритті касаційного провадження, свідчить про реалізацію позивачем процесуальних прав та їх перевірку компетентними судовими інстанціями в межах процесуального закону, а не про наявність делікту з боку суду першої інстанції.
Вимога позивача про стягнення майнової шкоди у розмірі 179,00 грн, що полягає у витратах на оплату поштових послуг за направлення скарг та клопотань до судів та органів державної влади, є безпідставною. Поштові витрати, понесені особою під час реалізації свого права на звернення до суду або інших органів, не вважаються майновою шкодою (збитками) в розумінні статті 22 ЦК України, оскільки не є прямою дійсною шкодою, завданою неправомірними діями відповідача, а є процесуальними видатками особи на оформлення та надсилання власної кореспонденції (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 27.11.2025 у справі № 454/1032/24).
Щодо вимог про відшкодування морально шкоди, колегія суддів окремо зазначає, що цивільне законодавство та усталена практика Верховного Суду виходять із чіткого розмежування правової природи моральної шкоди залежно від суб`єктного складу потерпілих осіб. Аналіз положень статті 23 ЦК України свідчить, що фізичні особи можуть зазнавати моральної шкоди у вигляді фізичного болю, душевних страждань через каліцтво, протиправну поведінку щодо них або членів їхньої сім`ї, а також через знищення чи пошкодження майна. Натомість юридична особа за своєю природою позбавлена можливості відчувати психологічний дискомфорт, фізичний біль чи душевні страждання, які притаманні лише людині. У зв`язку з цим норма пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України визначає, що зміст моральної шкоди для юридичної особи полягає виключно у приниженні її ділової репутації.
Право юридичної особи на недоторканність її ділової репутації закріплене у статті 94 ЦК України. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється сформована громадська думка про її професійні, комерційні, виробничі чи інші якості, рівень надійності, добродійність та престиж у відповідній сфері діяльності. У контексті застосування цих норм Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неправомірні дії або порушення зобов`язань стосовно юридичної особи можуть призводити до приниження її ділової репутації, що є самостійною підставою для відшкодування моральної шкоди (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18). При цьому право на відшкодування моральної шкоди є універсальним способом захисту цивільних прав та виникає внаслідок будь-якого їх порушення, якщо це спричинило немайнові втрати (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц).
Для виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди юридичній особі необхідна наявність загальних умов цивільно-правової відповідальності, а саме: наявності самої шкоди у вигляді погіршення чи втрати ділової репутації, протиправної поведінки заподіювача, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також вини особи, яка її завдала, за винятком випадків, коли законом передбачено відповідальність без вини, зокрема при завданні шкоди органами державної влади відповідно до статті 1173 ЦК України (правовий висновок у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20).
Розподіл процесуального тягаря доказування у таких спорах має свою специфіку. Позивач - юридична особа зобов`язана довести факт приниження своєї ділової репутації та наявність причинного зв`язку між діями відповідача й настанням негативних наслідків для свого ділового іміджу чи ринкового становища. Порушення ділової репутації юридичної особи може виражатися у відтоку контрагентів, розірванні або ускладненні укладення господарських договорів, публічному знеціненні її брендів чи торговельних марок, вимушених змінах у веденні бізнесу тощо. У свою чергу, відповідач повинен спростувати свою вину або довести відсутність протиправності у своїх діях.
Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, завданої приниженням ділової репутації юридичної особи, суд бере до уваги характер правопорушення, глибину та тривалість негативних наслідків для бізнес-діяльності позивача, ступінь вини відповідача та інші обставини, що мають істотне значення. Кінцевий розмір такої компенсації визначається судом із дотриманням засад розумності, справедливості та співмірності, щоб отримана сума виступала адекватною сатисфакцією за заподіяну шкоду, але водночас не призводила до безпідставного збагачення позивача (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц).
Щодо заявлених у межах даної справи вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн, колегія суддів зазначає, що позивач не надав жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту погіршення або втрати ділової репутації юридичної особи, відтоку контрагентів, зазнання немайнових втрат у бізнес-діяльності, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями суду та стверджуваними негативними наслідками. Сам по собі факт незгоди з діями суду щодо процесуальних строків направлення судового рішення не є беззаперечною підставою для компенсації моральної шкоди.
Стосовно процесуального статусу відповідача - Державної казначейської служби України, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади чи його посадовими особами, належним відповідачем є Держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц). 
Залучення чи незалучення Державної казначейської служби України не змінює того факту, що відповідачем по суті є держава, однак за відсутності встановленого складу цивільного правопорушення підстави для стягнення коштів з Державного бюджету України відсутні.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд,
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу Фермерського господарство Бурки Віталія Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 27 липня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Л. Д. Поливач 

В. В. Саліхов