ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/657/26 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Сисина С.В., за участю секретаря судового засідання Далекорій Б.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи матеріали справи
за позовом Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс», код ЄДРПОУ – 03113934, місцезнаходження – 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Перемоги, будинок 102,
до відповідача Фізичної особи-підприємця Симчера Мирослава Івановича, РНОКПП – НОМЕР_1 , місцезнаходження – АДРЕСА_1 ,
про стягнення штрафу за порушення умов договору про надання послуг автостанцією перевізникові,
В С Т А Н О В И В :
Приватне акціонерне товариство «Закарпатавтотранс» (далі – позивач, Товариство), від імені та в інтересах якого дії адвокат Логойда В.М. (згідно ордеру серії АО №1091138 від 24.03.2024) через систему «Електронний суд ЄСІТС» звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою від 16.06.2026 (яка зареєстрована за вхідним №02.3.1-05/700/26 від 16.06.2026) до Фізичної особи-підприємця Симчера Мирослава Івановича (далі – відповідач, Підприємець, перевізник) про стягнення штрафу у загальній сумі 54600,00 грн за порушення умов договору про надання послуг автостанцією перевізникові №02 від 11.02.2019 (в редакції додаткової угоди від 20.12.2021). 
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2026.
Процесуальні дії у справі
Згідно з ухвалою від 22.06.2026 суд відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами; встановив учасникам справи строки на подачу заяв по суті справи.
06.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 06.07.2026, який поданий, як зазначено у відзиві, представником заявника - Чернобук Я.Л. Відзив зареєстрований за вхідним №02.3.1-02/6586/26 від 06.07.2026.
06.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів №06-07 від 06.07.2026, яке подано, як зазначено у клопотанні, представником заявника - Чернобук Я.Л. Означене клопотання зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/6588/26 від 06.07.2026.
11.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника позивача – адвоката Логойда В.М. надійшла відповідь на відзив від 11.07.2026 (яка зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/6797/26), згідно якої представник позивача просить поновити процесуальний строк на подання доказів.
Враховуючи, що до відзиву на позовну заяву від 06.07.2026 і до клопотання про витребування доказів від 06.07.2026 відповідача, які подані від його імені Чернобук Я.Л. не долучено документів, які підтверджують його повноваження як представника ФОП Симчера М.І. і такі документи на підтвердження повноважень Чернобук Я.Л. як уповноваженого відповідно до Господарського процесуального кодексу України представника ФОП Симчера М.І. відсутні в матеріалах справи, а тому згідно з ухвалами від 16.07.2026 суд повернув без розгляду відповідачу відзив на позовну заяву від 06.07.2026 та клопотання про витребування доказів від 06.07.2026, які від його імені подані Чернобук Я.Л.
Згідно з ухвалою від 16.07.2026 суд задовольнив клопотання представника позивача – адвоката Логойди В.М. про поновлення строку на подання доказів та долучення таких до матеріалів справи, яке наведене у відповіді на відзив від 11.07.2026; поновив такий строк Товариству і долучив до матеріалів справи докази долучені до відповіді на відзив від 11.07.2026, зокрема: копії системи «СЕРВЕР ДАНИХ» ЗАКАРПАТАВТОТРАНС (210000) V 21.9.830 Ф.1902 Зведення порушень виконання ресурсів за Диспетчерським журналом Образні рейси, включаючи порушення: ‘С`С1’С2’НіДЖ’ за періоди 01.08.2025 – 30.04.2026 зазначені всі АС по VO-TRANSZ EU s.r.o. (13806) та інші докази. 
16.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. надійшов відзив на позовну заяву від 16.07.2026 (який зареєстрований за вхідним №02.3.1-02/7022/26).
17.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. надійшло клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву від 17.07.2026 (яке зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/7057/26).
17.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. надійшли заперечення на відповідь на відзив від 16.07.2026 (яке зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/7026/26).
17.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. надійшло клопотання про витребування доказів від 17.07.2026 (яке зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/7061/26).
17.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. надійшло клопотання про поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів від 17.07.2026 (яке зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/7059/26).
20.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника позивача – адвоката Логойда В.М. надійшли додаткові пояснення від 18.07.2026 (які зареєстровані за вхідним №02.3.1-02/7078/26).
Згідно з ухвалою від 22.07.2026 суд задовольнив клопотання представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву від 17.07.2026; поновив відповідачу процесуальний строк на подання відзиву та долучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву від 16.07.2026 разом з доданими до нього документами.
Відповідно до ухвали від 22.07.2026 суд задовольнив клопотання представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. про поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів від 17.07.2026, поновив відповідачу строк на подання клопотання та відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. про витребування доказів від 17.07.2026.
За змістом приписів ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Частиною 8 ст. 252 ГПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Статтею 248 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Разом з тим, згідно наказу Господарського суду Закарпатської області №19 – к від 15.07.2026 судді Сисину С.В. надано відпустку з 27.07.2026 по 14.08.2026. А тому рішення у справі ухвалено судом після виходу судді Сисина С.В. з відпустки.
Згідно з приписами ч. 4 та 5 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Аргументи сторін
Суть спору за позицією позивача
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що є оператором 19 автостанцій у Закарпатській області та здійснює господарську діяльність з надання обов`язкових автостанційних послуг пасажирам і автомобільним перевізникам. Відповідач на підставі ліцензії на здійснення пасажирських перевезень та дозволів організатора перевезень здійснює регулярні автомобільні перевезення пасажирів на міжнародних маршрутах загального користування.
11.02.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг автостанцією перевізникові №02 (далі – договір), за умовами якого Товариство як власник автостанцій (автовокзалів) зобов`язалося надавати Підприємцю (як перевізнику) обов`язкові автостанційні послуги, передбачені законодавством, а Підприємець – здійснювати перевезення пасажирів по регулярних міжнародних автобусних маршрутах загального користування з обов`язковим використанням автостанцій позивача та згідно із затвердженими організатором перевезень розкладами руху і періодичністю. Згідно з додатковою до договору угодою від 20.12.2021 (далі – додаткова угода) сторони погодили автостанційне обслуговування позивачем міжнародного регулярного автобусного маршруту загального користування «Тячів (Україна) - Прага (Чехія)», що здійснюється Підприємцем, на строк з 27.10.2021 до 25.12.2026 включно. 
Відповідно до п. 2.3.1. договору №02 від 11.02.2019 та укладених додаткових угод по обслуговуванню окремих маршрутів, зокрема додаткової угоди від 20.12.2021, а також згідно ст. 32, 40, 56-1 Закону України «Про автомобільний транспорт» і п. 3 розділу ІІ Порядку організації регулярних, нерегулярних та маятникових (човникових) перевезень пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні (у редакції станом на час спірних правовідносин, що затверджена наказом Міністерства розвитку громад і територій України №483 від 11.03.2026) відповідач при виконанні своїх автобусних рейсів зобов`язаний дотримуватися розкладу руху, затвердженого організатором перевезень (згідно ст. 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» на міжнародних маршрутах це - Міністерство розвитку громад та територій України), в тому числі здійснювати відправлення свого транспорту з передбачених таким розкладом автостанцій, які належать Товариству, а саме: автостанцій «Тячів», «Хуст», «Виноградів», «Іршава», «Мукачево» та «Ужгород-1».
При цьому п. 2.3.4 договору встановлено обов`язок відповідача невідкладно сповістити позивача у разі виникнення форс-мажорних ситуацій та неможливості виконання рейсу.
Позивач зазначає, що у період із серпня 2025 року по квітень 2026 року включно (далі – спірний період) відповідач неналежно виконував договірні зобов`язання, регулярного та постійно (кожного дня) допускаючи зриви рейсів за маршрутом «Тячів - Прага» і «Прага-Тячів» без поважних причин і без сповіщення позивача про такі причини. Мотивами порушень розкладу з боку відповідача, на переконання Товариства, слугували ухилення від сплати автостанційних витрат шляхом використання нелегальних стоянок у центрах міст, економічна недоцільність виконання рейсів через малий пасажиропотік у певні дні, невихід водіїв на роботу через заходи РТЦК та СП, залучення рухомого складу до обслуговування туристичних замовлень та суміщення обслуговування маршрутів «Тячів - Прага» і «Тячів – Кладно» одним автобусом замість двох. На переконання Товариства, такі причини є неповажними у розумінні обов`язковості виконання Підприємцем умов укладеного договору.
Відповідно до п. 4.2.1 договору №02 від 11.02.2019 за зрив рейсу без попередження позивача та за відсутності форс-мажорних обставин відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача штраф у розмірі 100 грн за кожен зірваний рейс. Оскільки розкладом передбачені щоденні рейси в обох напрямках, за період із серпня 2025 року по квітень 2026 року позивачем зафіксовано 273 зриви рейсів з України до Чехії та 273 зриви з Чехії до України (загалом 546 фактів порушень), у зв`язку з чим відповідачу нараховано штрафні санкції на загальну суму 54600 грн.
Загальна кількість фактів зривів рейсів перевізником - 546 рейсів без попередження та за відсутності форс-мажорних обставин за маршрутом «Тячів - Прага», тобто фактів незаїздів автобусів Підприємця на автостанції Товариства по вказаному маршруту в спірний період підтверджується даними електронного диспетчерського журналу, що ведеться автостанціями позивача і передбачений договором сторін (додатковою угодою) та відсутністю (не складанням) дорожніх (шляхових) листів, у яких автостанції позивача повинні ставити відмітки про прибуття/відправлення рейсів, що також передбачено додатковою угодою. 
Товариство стверджує про направлення 18.05.2026 відповідачу листа №159/07-10 разом із рахунком-вимогою №142 та актом про надання послуг від 18.05.2026 щодо сплати штрафних санкцій. Незважаючи на отримання вказаної кореспонденції 22.05.2026, відповідач вимогу про сплату штрафу залишив без відповіді та задоволення, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Додатково позивач обгрунтовує свої позовні вимоги з посиланням на рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.12.2025 у справі №907/1013/25 між тими ж сторонами, згідно з яким позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафів за зриви рейсів автостанцій за попередні періоди (до серпня 2025 року) за цим же договором та згідно цієї ж додаткової угоди було задоволено повністю.
Позиція відповідача
У відзиві на позовну заяву від 16.07.2026, відповідач зазначає, що він є володільцем дозволу на перевезення пасажирів на міжнародному маршруті «Тячів-Прага» зі строком дії з 27.10.2021 по 25.12.2026, на автостанційне обслуговування якого між сторонами було підписано додаткову угоду від 20.12.2021. Згідно з умовами вказаної додаткової угоди позивач зобов`язався надавати автостанційні послуги, а відповідач здійснювати перевезення відповідно до договору, розкладу руху та вимог законодавства України. 
У дозволі зазначається, що він виданий двом перевізникам, а саме: відповідачеві та чеському перевізникові VO-Trans EU s.r.o. (далі – чеський перевізник). У таблиці «Регулярність маршруту» розкладу руху, який є зворотним боком дозволу, передбачено право кожного з цих двох перевізників здійснювати рейси як з України, так і з Чехії щоденно. Аналогічний розклад руху передбачено і договором про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення від 01.08.2021, укладеним між відповідачем та VO-Trans EU s.r.o. 
Водночас, укладення між позивачем та відповідачем договору про надання послуг автостанцією перевізникові, за наявності у останнього дозволу на міжнародні регулярні перевезення відповідає імперативним вимогам ст. 32 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Разом з тим, після запровадження електронної системи «Електронна черга перетину кордону» та набрання чинності Порядком організації регулярних, нерегулярних та маятникових (човникових) перевезень пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України №966 від 05.09.2024 (далі – Порядок №966), законодавчі вимоги до міжнародних перевезень пасажирів зазнали змін. Зокрема, відповідно до пункту 2 розділу III Порядку №966, відправлення в один день з однієї автостанції за одним міжнародним маршрутом може мати лише один перевізник із тих, між якими укладено договір про спільну діяльність на відповідному міжнародному маршруті, про що зазначається в розкладі руху.
Крім того, пункт 8 Правил черговості прибуття автобусів до міжнародних та міждержавних пунктів пропуску через державний кордон України з використанням електронної системи «Електронна черга перетину кордону», затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України №1177 від 24.07.2025 (далі – Правила №1177) встановлює, що протягом однієї календарної доби на кожен час перетину кордону, згідно з графіком руху, що вказаний у дозволі на міжнародні регулярні перевезення пасажирів, лише один автомобільний перевізник із тих, які мають дозволи на міжнародні регулярні перевезення пасажирів, може забронювати місце в черзі очікування в електронній системі для одного автобуса.
За таких умов, на переконання відповідача, нормативно-правове регулювання обмежило можливість одночасного виконання рейсів двома перевізниками в один і той самий день, відтак перевезення мали виконуватися щоденно лише одним із них - або відповідачем, або VO-Trans EU s.r.o.. Оскільки додаткова угода від 20.12.2021 зобов`язує відповідача дотримуватися вимог законодавства України, виконання рейсів має узгоджуватися з наведеними нормативними обмеженнями. 
З огляду на те, що позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції за щоденні зриви рейсів, для вирішення спору, на переконання Підприємця, необхідно чітко встановити суб`єкта виконання зобов`язання - хто саме з двох перевізників і в які конкретно дні повинен був виконувати рейси за маршрутом «Тячів-Прага», так як регулярність виконання рейсів між відповідачем та VO-Trans EU s.r.o. після змін законодавства (прийняття Порядку №966 і Правил №1177) згідно укладеного між відповідачем та VO-Trans EU s.r.o. не погоджувалась і така регулярність виконання рейсів одним із цих двох перевізників позивачеві не повідомлялась. Щодо цього Підприємець стверджує, що йому не відомо про наявність договору між позивачем та VO-Trans EU s.r.o., його істотні умови, а також про подані заяви чи фактичне здійснення перевезень чеським перевізником на цьому маршруті впродовж спірного періоду, так як на адвокатський запит відповідача щодо надання цієї інформації позивач відповідної інформації не надав.
Отже, заперечуючи проти позову, відповідач наголошує, що позивач виходить із безпідставного припущення про обов`язок саме відповідача виконувати перевезення щоденно, що не відповідає фактичним обставинам справи, так як позивач безпідставно не враховує необхідність дотримання відповідачем вимог п. 2 розд. ІІІ Порядку №966 щодо обмежень одночасного виконання рейсу одразу двома перевізниками по одному міжнародному маршруту та не враховує наявність дозволу на міжнародне перевезення пасажирів як у відповідача, так і у VO-Trans EU s.r.o., що вказує відповідно про обов`язок кожного з цих перевізників забезпечувати відправлення автобусів з автостанцій Товариства.
Відтак, за відсутності доведеного факту наявності у відповідача зобов`язання здійснювати рейси щоденно впродовж спірного періоду, застосування до нього штрафних санкцій є неможливим, оскільки штраф за чітко не встановлене договором зобов`язання нараховуватись не може.
Доводи викладені сторонами у інших заявах по суті справи
У відповіді на відзив, позивач наголошує, що обслуговування міжнародного маршруту здебільшого відбувається на засадах паритету шляхом укладення українським та іноземним перевізниками договору про спільну діяльність без об`єднання вкладів. Відповідно, український та іноземний перевізники, які бажають спільно (на паритеті) обслуговувати міжнародний маршрут, укладають між собою договір про спільну діяльність без об`єднання вкладів (договір про паритетне обслуговування маршруту) та згідно з п. 1 розділу ІІІ Порядку №966 копія такого договору з іноземним перевізником подається у пакеті документів для відкриття маршруту у випадку, якщо це передбачено міжнародними договорами України. 
Згідно з обставинами справи, відповідач уклав такий договір із чеською компанією VO-Trans EU s.r.o.. та у такому договорі від 01.08.2021 про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення між Україною та Чехією на маршруті Тячів – Прага сторонами договору періодичність виконання рейсів зазначена у додатку №1 до договору, де вона визначена як «згідно розкладу руху». Водночас, у розділі 10 договору передбачено, що затверджений розклад руху по маршруту вважається додатком до договору. Позивач наголошує, що паритетні перевізники (український та іноземний) самостійно та кожен у власних інтересах укладають договори про надання автостанційних послуг, а отже визначення періодичності руху і відповідних господарських зобов`язань перевізника перед надавачем автостанційних послуг має місце щодо кожного з них окремо, а не щодо партнерів в цілому. 
З урахуванням укладеного між відповідачем і чеською компанією VO-Trans EU s. r. o. договору від 01.08.2021 про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення між Україною та Чехією на маршруті Тячів – Прага, позивач наголошує, що кожен з цих паритетчиків (тобто перевізник і чеський перевізник) окремо звертався до національного компетентного органу за відкриттям міжнародного маршруту та отриманням дозволу на здійснення перевезень, а при поданні заяви до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на отримання відповідного дозволу український перевізник сам зазначає відповідно до п. 1 розділу ІІІ Порядку №966 позначення закріплених за українським та іноземним перевізниками днів тижня, за якими в обов`язковому порядку здійснюватиметься відправлення автобусів на маршруті у прямому та зворотному напрямках Тобто, перевізники (український і його іноземний паритетчик) самі добровільно приймають на себе зобов`язання, які потім затверджуються рішеннями компетентних органів обох держав про відкриття маршруту і видачу необхідних дозволів перевізникам. Відповідна інформація про дні, які закріплені за кожним перевізником для обов`язкового відправлення автобусів як у прямому, так і у зворотному напрямках, вноситься Укртрансбезпекою в Єдиний комплекс інформаційних систем у сфері безпеки на наземному транспорті і відображається в Реєстрі міжнародних автобусних маршрутів (по кожному перевізнику окремо), доступ до якого відкритий в мережі Інтернет за веб-адресою : https://autobus.gov.ua. 
Підсумовуючи викладене, Товариство наголошує, що таким чином, відповідач сам заявив організатору перевезень дні своїх відправлень у прямому і зворотному напрямках (тобто взяв на себе організаційно-господарське зобов`язання), а згодом сам узгодив періодичність руху з позивачем при контрактуванні автостанційних послуг (тобто взяв на себе і договірно-господарське зобов`язання з відповідними мірами відповідальності). Відтак твердження відповідача про те, що визначена у розкладі руху регулярність є лише його правом, а не обов`язком, є неправильним трактуванням норм права та умов договору, укладеного з позивачем з урахуванням укладеної додаткової угоди від 20.12.2021.
На спростування доводів відповідача у відзиві про неможливість стягнення з нього штрафів за порушення умов договору в зв`язку з тим, що вже після отримання дозволу від національного компетентного органу, де було передбачено щоденне відправлення автобусів обох перевізників як у прямому, так і у зворотному напрямку, змінилося законодавство, так як були затверджені Порядок №966 і Правила №1177, за змістом яких перевезення по маршруту могло здійснюватися лише одним із перевізником - відповідачем або VO-Trans EU s.r.o., то щодо цього Товариство наголошує, що відповідач відповідно до п.8 розділу ІІІ Порядку №966 не звертався про внесення змін до діючого міжнародного маршруту (щодо зміни розкладу руху), не ініціював внесення змін до договору з цього питання, а відтак з урахуванням положень ст. 526 ЦК України такий договір є обов`язковим для сторін. Щодо цього позивач звертає увагу, що, навівши такі обставини справи, відповідач жодного разу протягом спірного періоду не повідомляв позивача про неможливість заїзду на автостанції по цьому маршруту, зокрема, з вказаних підстав, незважаючи на те, що за змістом умов п.п.2.3.4. п.2.3., п.4.2.1. п.4.2. договору перевізник зобов`язаний був невідкладно (не пізніше ніж за 2 години) повідомити власника автостанції про неможливість виконати рейс. За відсутності такої поведінки відповідача (не повідомлення власника автостанції про неможливість виконати рейс), позивач на виконання умов договору та додаткової угоди продовжував пропонувати до продажу пасажирам квитки на вказаний маршрут, готувати платформи для прийняття та відправлення автобусів, тримати напоготові персонал автостанцій для обслуговування транспортних засобів відповідача тощо.
Більше цього, Товариство наголошує, що, знаючи про такі положення Порядку №966 і Правил №1177, відповідач і його іноземний паритетчик - компанія VO-Trans EU s. r. o. - після видання таких нормативних актів не вжили дій до узгодження в рамках укладеного між ними договору про спільну діяльність, хто і в які дні здійснює перевезення пасажирів по вказаному міжнародному маршруту та відповідно і не зверталися для оформлення таких змін ані до організаторів перевезень відповідних країн, ані до власників автостанцій щодо внесення змін до відповідних договорів.
Наприкінці відповіді на відзив, на обгрунтування своїх доводів про невідповідність обставинам справи тверджень Підприємця про перешкоди у виконанні рейсів через дію паритетного партнера (чеського перевізника), позивач долучив до матеріалів справи відомості з диспетчерських журналів, згідно з якими компанія VO-Trans EU s. r. o. у спірному періоді взагалі не здійснювала заїздів на автостанції Товариства під час здійснення міжнародних перевезень за маршрутом «Тячів – Прага» в жодному напрямку, що заперечує існування будь-яких перешкод для самостійного щоденного виконання рейсів відповідачем. Щодо цього позивач окремо звертає увагу, що чеський перевізник протягом спірного періоду мав дозвіл на перевезення пасажирів по маршруту «Рахів – Плзень», який практично співпадає з маршрутом «Тячів – Прага». Водночас відповідач у цей же період мав інші дозволи на перевезення за маршрутом «Тячів – Кладно», копії яких долучені до матеріалів справи. Відтак, український та іноземний перевізники, по суті щоденно працюючи на одній і тій самій лінії, формально експлуатують різні маршрути, з різними дозволами, а отже не заважають один одному в реєстрації в електронній черзі виїзду з України у разі бажання щоденно виконувати рейси (що очевидно було узгоджено між ними). За таких обставин аргументація відповідача є штучною і явно надуманою, спрямованою виключно на уникнення відповідальності за порушення відповідачем умов договору. 
У запереченні на відповідь на відзив від 16.07.2026, відповідач зазначає, що обидві сторони фактично визнають обставину, згідно з якою після отримання відповідачем у 2021 році дозволу на перевезення за маршрутом Тячів – Прага, починаючи з 2024 року законодавством України було встановлено новий порядок здійснення відповідних перевезень, згідно з яким впродовж однієї доби міжнародний рейс за вказаним маршрутом мав право виконувати лише один із двох перевізників. При цьому заявлений позивачем позов стосується саме періоду з серпня 2025 року по квітень 2026 року. 
Відповідач наголошує на тому, що сам позивач у відповіді на відзив визнав необхідність чіткого розуміння того, на які саме дати відправлення автобуса каси автостанцій мають право продавати квитки пасажирам і коли саме для перевізника повинна бути підготовлена відповідна платформа для відправлення та прийняття автобуса. У зв`язку з цим відповідач зазначає, що чітке визначення та розподіл обов`язків у частині того, в які саме дні кожен із двох перевізників повинен виконувати рейс, є обов`язковим для сторін. Разом з тим, як зауважує відповідач, сторони визнають, що після внесення змін до законодавства у 2024 році вони не здійснювали узгодження конкретних днів виконання перевезень, а тому чітке зобов`язання за договором визначене не було.
Також відповідач звертає увагу на надані позивачем витяги з диспетчерського журналу щодо незаїзду на автостанції Товариства протягом спірного періоду перевізником VO-Trans EU s.r.o., який здійснював перевезення пасажирів по маршруту «Тячів-Прага», що, на думку Підприємця, може свідчити про порушення чеським перевізником укладеного між позивачем та VO-Trans EU s.r.o. аналогічного договору про надання автостанційних послуг за цим же маршрутом. З огляду на це відповідач вважає, що без дослідження судом укладеного між позивачем і VO-Trans EU s.r.o. договору щодо надання послуг автостанцією позивача по цьому ж маршруту, доводи Товариства про стягнення штрафів лише з Підприємця є необгрунтованими, оскільки за наявних обставин справи позивач має можливість нараховувати та заявляти штрафні санкції як до VO-Trans EU s.r.o., так і до відповідача.
Відповідач зазначає, що доводи позивача жодним чином не спростовують тверджень Підприємця про відсутність у нього самого зобов`язання, за нібито порушення якого вимагається стягнення штрафів. Зокрема, відповідач вказує, що зміни нормативних актів щодо порядку виконання перевезень, які передбачені Порядком №966 і Правилами №1177, не вимагають обов`язкового внесення змін як до дозволу, так і до договору, а наявність права змінювати розклад не створює такого обов`язку для перевізника. Відповідач вказує про відсутність підстав для ініціювання змін до додаткової угоди від 20.12.2021, так як у ній вказано, що окрім перевезень за розкладом руху, таке перевезення здійснюється відповідно до вимог законодавства. 
При цьому позивач самостійно визнає відсутність повідомлень від перевізників щодо конкретних днів здійснення перевезень, що підтверджує відсутність відповідного зобов`язання. Відповідач додатково підкреслює, що після вересня 2024 року він та перевізник VO-Trans EU s.r.o. не узгоджували порядок перевезень з урахуванням змін до вказаних нормативних актів, так як наявність договору між ними щодо щоденного виконання перевезень не має вищої юридичної сили ніж закон, через що такий договір між перевізниками виконати неможливо. 
Насамкінець відповідач зауважує, що позовні вимоги спираються на безпідставний висновок позивача про те, що боржником у зобов`язанні щодо щоденного виконання перевезень є саме відповідач, хоча боржником у цьому ж зобов`язанні одночасно виступає й інша особа – перевізник VO-Trans EU s.r.o.. Відтак, відповідач підсумовує, що за відсутності доказів наявності саме у відповідача зобов`язання щоденно виконувати перевезення, застосування заявлених позивачем санкцій до відповідача є неможливим, оскільки нарахування штрафу за порушення зобов`язання, яке чітко не визначено договором, суперечить нормам права.
У додаткових поясненнях у справі від 18.07.2026, позивач зазначає, що відповідач вдається до викривленого тлумачення фактів, умов договору та норм законодавства. Позивач вважає некоректною та абсурдною позицію відповідача про те, що після набрання чинності Порядку №966 і Правил №1177, перевізник (відповідач у справі) звільнений від обов`язку дотримуватися розкладу руху, виконувати рейси та здійснювати заїзди на автостанції згідно умов договору. 
Також позивач вказує на безпідставність тверджень відповідача стосовно можливості пред`явлення вимог до чеського перевізника. Позивач наголошує, що такі доводи є необгрунтованими та становлять неправомірне втручання у договірні відносини з третьою особою. Позивач зазначає, що відповідач і чеський перевізник не об`єднували вклади у межах спільної діяльності, не є простим товариством у розумінні ст.1132 Цивільного кодексу України, а тому повинні нести самостійну відповідальність перед своїми контрагентами.
Загалом позивач оцінює позицію відповідача як спробу юридично обґрунтувати відсутність обов`язкової сили господарського договору та ухилитися від виконання договірних і організаційно-господарських зобов`язань. 
Фактичні обставини справи встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
11.02.2019 Фізичною особою-підприємцем Симчера Мирославом Івановичем була подана Приватному акціонерному товариству «Закарпатавтотранс» заява від 11.02.2019, згідно з якою відповідач просив укласти договір про надання послуг автостанцією перевізникові на маршруті «Тячів-Прага» на підставі отриманих документів (дозвіл №БВ005754), зазначивши початок руху 15.02.2019.
11.02.2019 між Приватним акціонерним товариством «Закарпатавтотранс» (у договорі - власник) та Фізичною особою-підприємцем Симчерою Мирославом Івановичем (у договорі - перевізник), був укладений договір №02 про надання послуг автостанцією перевізникові (далі – договір) .
Згідно з п. 1.1. договору, власник за завданням перевізника надає йому на території своїх автостанцій (автовокзалів) комплекс обов`язкових та передбачених законодавством послуг, пов`язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків та квитанцій на перевезення багажу, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» і Правил.
Відповідно до п. 1.2. договору, власник надає перевізникові послуги з обслуговування перевезень пасажирів автобусами за маршрутом (маршрутами), перелік яких наведено у додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно з п. 2.1. договору передбачені такі обов`язки власника:
- надавати послуги, визначені предметом цього договору.
- здійснювати інформування водіїв про погодні та дорожні умови на маршрутах прямування до найближчої автостанції (автовокзалу).
- надавати послуги, пов`язані з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів та їх багажу транспортом перевізника.
- здійснювати продаж квитків на проїзд та перевезення багажу.
- здійснювати диспетчерське управління та організацію прибуття і відправлення автобусів.
- перераховувати кошти від продажу квитків на проїзд в автобусі та за перевезення багажу перевізникові не пізніше п`яти днів з дня відправлення відповідного рейсу, за вирахуванням коштів за обов`язкові послуги власника.
- не стягувати з перевізника додаткові платежі, не передбачені цим договором. 
- проводити не рідше одного разу на місяць з перевізником звірку взаємних розрахунків.
Відповідно до п. 2.2. договору передбачені такі права власника:
- залучати у разі значного короткочасного збільшення пасажиропотоку додаткові до розкладу руху рейси на маршрутах, що обслуговує перевізник, за погодженням з ним, а в разі офіційної письмової відмови перевізника від їх виконання залучати іншого перевізника, рухомий склад якого відповідає умовам перевезень.
- самостійно залучати у разі отримання офіційної інформації від перевізника про неможливість виконання рейсу (рейсів) або в разі зриву рейсу (рейсів) без оповіщення Власника, автобуси іншого перевізника, які відповідають умовам перевезень.
Згідно з п. 2.3. договору обов`язками перевізника є: здійснювати відправлення свого транспорту виключно з автовокзалів, автостанцій та диспетчерських пунктів, передбачених розкладом руху за певним маршрутом затвердженим організатором перевезень; повідомляти письмово чи за допомогою інших засобів зв`язку (факс, електронна пошта) власника про вимушене значне зменшення (понад 7 місць) пасажиромісткості рухомого складу порівняно з визначеним за погодженням сторін у межах умов, визначених організатором перевезень, не пізніше ніж за 24 години до події; проводити не рідше одного разу на місяць з власником звірку взаємних розрахунків; у разі неможливості виконати рейс невідкладно сповістити про це власника письмово чи за допомогою засобів зв`язку не пізніше ніж за 2 години до відправки (п.п.2.3.4.); забезпечувати в установленому законодавством порядку страхування пасажирів (самостійно чи за участю власника).
Відповідно до п. 2.4. договору передбачені права перевізника: користуватися послугами, які надаються власником згідно з предметом цього договору; своєчасно у повному обсязі отримувати грошові кошти, що належать перевізникові згідно з цим договором; здійснювати попередній продаж квитків самостійно чи за допомогою агента, а також через водія перевізника після закриття квитково-касової відомості.
Згідно з п. 4.1. договору, сторони за цим договором несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та цього договору.
Відповідно до п.п.4.2.1. п. 4.2. договору, перевізник сплачує власникові: за зрив рейсу без попередження відповідно до підпункту 2.3.4 пункту 2.3 цього договору та за відсутності форс-мажорних обставин: у приміському сполученні 50 грн; у міжміському сполученні: міжобласному 100 грн; внутрішньообласному 50 грн; у міжнародному та міжобласному сполученні (з використанням автобусів підвищеної комфортності) 100 грн.
Відповідно до п. 4.4. договору, штрафні санкції за цим договором сплачуються шляхом виставлення вимоги стороною, стосовно якої вчинено порушення цього договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти робочих днів.
Згідно з п. 6.1. договору, усі спірні питання, що виникають між сторонами цього договору і щодо яких не було досягнуто згоди, розв`язуються відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до п. 7.1. договору, за згодою сторін до цього договору можуть бути включені інші умови.
Згідно з п. 7.2. договору, жодна із сторін цього договору не має права змінювати умови цього договору, а також передавати своє право за цим договором третій стороні без письмової згоди другої сторони.
Згідно з п. 8.2. договору, у випадках, не передбачених цим договором, сторони керуються чинним законодавством.
Згідно з п. 9.1. договору, цей договір набирає чинності з дня підписання і діє до дати, якою встановлено останній день строку дії договору перевізника із організатором перевезень. У разі здійснення перевезень на основі дозволу організатора, цей договір діє до дати, якою встановлено останній день строку дії такого дозволу.
Додатком №1 до договору сторони погодили назву міжнародного маршруту «Тячів – Прага», із періодичністю виконання: згідно з розкладом руху та вказано строк дії договору – з 26.12.2018 по 25.12.2021.
У подальшому сторонами укладено ряд додаткових угоди до договору, зокрема:
- Додаткову угоду від 11.02.2019, згідно з якою сторони встановили порядок фіксації пасажирів із квитками, що реалізовані перевізником самостійно або агентом перевізника та додатком №1 до цієї додаткової угоди сторони погодили форму акту про кількість пасажирів, які здійснили посадку на автостанції без квитків, придбаних в касах автостанції.
- Додаткову угоду від 26.10.2020, згідно з якою змінено банківські реквізити Перевізника.
- Додаткову угоду від 20.12.2021, пунктом 1 якої доповнено додаток №1 до договору новим міжнародним маршрутом «Тячів – Прага», із періодичністю виконання: згідно з розкладом руху та вказано строк дії договору – з 27.10.2021 по 25.12.2026 (далі – додаткова угода).
- Додаткову угоду від 14.06.2022, пунктом 1 якої доповнено додаток №1 до договору новим міжнародним маршрутом «Тячів – Кладно», із періодичністю виконання: згідно з розкладом руху та вказано строк дії договору – з 25.05.2021 по 08.11.2023.
- Додаткову угоду від 30.08.2022, пунктом 1 якої доповнено додаток №1 до договору новим міжнародним маршрутом «Тячів (UA) – Кладно (CZ)», із періодичністю виконання: згідно з розкладом руху та вказано строк дії договору – з 15.08.2022 по 14.08.2025. 
Пунктом 2 додаткових угод від 20.12.2021, 14.06.2022, 30.08.2022 визначено, що власник надає перевізникові послуги з обслуговування перевезень пасажирів автобусами за вищевказаними та іншими маршрутами перевізника, фіксуючи прибуття та відправлення автобусів з/на автостанцію у дорожніх листах перевізника та диспетчерському журналі власника, а перевізник зобов`язується здійснювати перевезення пасажирів у відповідності до умов договору про надання послуг автостанцією перевізникові №02 від 11.02.2019, затверджених розкладів руху та вимог законодавства України. 
Право перевізника на здійснення міжнародних перевезень пасажирів автобусами підтверджується долученим до позовної заяви витягом Укртрансбезпеки із зазначенням номеру та дати рішення про видачу ліцензії - №812 від 12.10.2018 року.
Долученими до позовної заяви дозволами серії АН №003560 від 25.05.2021 (дійсний до 08.11.2023), серії АІ №001988 від 15.08.2022 (дійсний до 14.08.2025), серії АН №007525 від 27.10.2021 (дійсний до 25.12.2026), серії БВ №005754 від 26.12.2018 (дійсний до 25.12.2021), виданими Міністерством інфраструктури України, підтверджується надання відповідачу (перевізнику за договором) під час дії договору дозволів на здійснення міжнародних пасажирських перевезень за визначеними в додатку №1 до договору (з урахуванням його доповнень додатковими угодами від 20.12.2021, 14.06.2022, 30.08.2022) маршрутами протягом строку їх дії та за затвердженим розкладом руху, до якого на території України включено наступні автостанції:
-автостанція Тячів (вул. Маяковського (Княгині Ольги), 4а);
-автостанція Хуст (вул. І. Франка, 118);
-автостанція Виноградів (вул. Чкалова, 87);
-автостанція Іршава (вул. Гагаріна (Незалежності), 42);
-автостанція Мукачево (вул. Ак. Павлова (Юрія Чорі), 14/16);
-автостанція Ужгород-1 (вул. Станційна, 2).
Власником усіх наведених автостанції є позивач у справі – Приватне акціонерне товариство «Закарпатавтотранс», що не заперечується учасниками справи та вбачається з відкритих відомостей Державної служби України з безпеки на транспорті «Перелік автостанцій» (https://services.dsbt.gov.ua/bus-stations).
Зокрема, відповідно до дозволу на міжнародні регулярні перевезення пасажирів між Україною, Словацькою Республікою та Чеською Республікою АН №007525 від 27.10.2021 (далі – дозвіл на міжнародні перевезення), виданого Міністерством інфраструктури України та дійсного до 25.12.2026, такий дозвіл виданий перевізнику – Фізичній особі-підприємцю Симчері М.І., враховуючи укладений договір перевезення з чеським перевізником «VO-TRANS EU s.r.o.», на здійснення міжнародних перевезень пасажирів за маршрутом «Тячів – Прага» через пункт переходу державного кордону України – «Ужгород». У дозволі зазначені дата початку руху згідно дозволу - у 2020 році; регулярність руху - згідно з розкладом, вид транспортного засобу – автобус; визначені обмеження у виді здійснення перевезень пасажирів з території України по квитках згідно вимог чинного законодавства України та вказано, що перевізник зобов`язаний додержуватися вимог законів України, чинних норм і правил. 
Відповідно до розкладу руху автобусів на міжнародному автобусному маршруті «Тячів (Україна) – Прага (Чехія)», що є невід`ємною частиною даного дозволу:
- загальна довжина маршруту складає 929 км; 
- час руху автобуса становить 17:30;
- рух міждержавних перевезень охоплює зупинки на територіях України (Тячів АС, Хуст АС, Виноградів АС, Іршава АС, Мукачево АС, Ужгород АС-1, КПП «Ужгород»), Словаччини (КПП «В. Немецьке», Прешов АВ, Попрад АВ, Жиліна АВ, кордон «Дрістома») та Чехії (кордон «Старий Грозенков», Брно АВ «Звонаржка», Прага АВ «Флоренц»);
- регулярність руху передбачає щоденне відправлення протягом року з Тячева та з Праги згідно з графіком розкладу для українського та чеського перевізників.
З посиланням на долучені до позовної заяви зведення (витяги) з диспетчерського журналу автостанцій Товариства (система «Сервер даних»), позивач стверджує, що за період з серпня 2025 року по квітень 2026 року включно зі сторони Підприємця (перевізника) мало місце 546 фактів зривів рейсів по маршруту «Тячів-Прага» без попередження та за відсутності форс-мажорних обставин. Зокрема, оскільки при укладенні додаткової угоди до договору від 20.12.2021 сторонами було погоджено автостанційне обслуговування позивачем міжнародного регулярного автобусного маршруту загального користування «Тячів (Україна) - Прага (Чехія)» - з 27.10.2021 до 25.12.2026, а розкладом руху автобусів по міжнародному автобусному маршруті «Тячів-Прага» згідно виданого Підприємцю дозволу серії АН №007525 від 27.10.2021 (дійсного до 25.12.2026) передбачені щоденні рейси в обох напрямках, відтак за період із серпня 2025 року по квітень 2026 року позивачем зафіксовано 273 зриви рейсів з України до Чехії та 273 зриви з Чехії до України. У зв`язку з наведеним Товариством відповідно до наданого суду розрахунку в порядку п.п. 4.2.1. договору нараховано Підприємцю 54600 грн штрафних санкцій, стягнення яких з відповідача є предметом судового розгляду в цій справі.
18.05.2026 Приватне акціонерне товариство «Закарпатавтотранс» скерувало на адресу Фізичної особи-підприємця Симчера Мирослава Івановича вимогу №159/07-10 від 18.05.2026, згідно з якою позивач посилаючись на приписи ст.ст. 530, 549, 611, 625 ЦК України та умови договору №02 від 11.02.2019, зазначив про необхідність підписання відповідачем і повернення після цього Товариству надісланих документів щодо комплексного рахунку на автостанційні послуги та сплату штрафних санкцій за порушення договірних зобов`язань та акту про надання послуг. Зокрема, у долучених до вимоги №159/07-10 від 18.05.2026 рахунку-вимозі на оплату №142 від 18.05.2026 та акті від 18.05.2026 про надання послуг до договору про надання послуг автостанцією перевізникові №02 від 11 лютого 2019 року, складеному Товариством (власником автостанції) на адресу Підприємця (перевізника) на суму 322010,59 грн, окремо зазначено про нараховані Товариством штрафні санкції за невиконання умов договору за період з 01.08.2025 по 30.04.2026 у сумі 54600 грн.
Скерування вимоги №159/07-10 від 18.05.2026 з доданими до неї документами відповідачу підтверджуються належними доказами надіслання, саме: копією поштової накладної №R880150018935 від 18.05.2026; копією фіскального чеку до поштової накладної №R880150018935 від 18.05.2026; копією опису вкладення цінного листа рекомендованого поштового відправлення №R880150018935. Згідно трекінгу відстеження рекомендованого поштового відправлення №R880150018935, роздрукованого з офіційного сайту Акціонерного товариства «Укрпошта», вбачається отримання Підприємцем зазначеного поштового відправлення №R880150018935 від 18.05.2026, тобто отримання вимоги Товариства №159/07-10 від 18.05.2026 з доданими до неї документами.
Водночас, надіслана на адресу Підприємця вимога №159/07-10 від 18.05.2026, з якої вбачається нарахування Товариством Підприємцю штрафних санкцій за невиконання умов договору за період з 01.08.2025 по 30.04.2026 у сумі 54600 грн, залишилася без реагування відповідача.
Судом взято до уваги те, що між позивачем та відповідачем вже виникали за своїм правовим змістом подібні спірні правовідносини у справі №907/1013/25, де позивач просив стягнути з відповідача 2932885,48 грн заборгованості за автостанційні послуги та 665600,00 грн штрафу за період з лютого 2019 року до липня 2025 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору №02 про надання послуг автостанцією перевізникові від 11 лютого 2019 року. Зокрема, згідно з рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.12.2025 у справі №907/1013/25 між тими ж сторонами, яке залишено без змін відповідно до постанови Західного апеляційного господарського суду від 08.04.2026, задоволені позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в загальній сумі 665600,00 грн за зірвані відповідачем у період з квітня 2019 року по липень 2025 року рейси та випадки незаїзду автобусів перевізника на автостанції Товариства.
Водночас, заперечуючи проти позовних вимог у даній справі, Підприємець навів інші (ніж у справі №907/1013/25 свої аргументи проти позовних вимог), стверджуючи з посиланням на дозвіл на міжнародні перевезення АН №007525 від 27.10.2021 (дійсний до 25.12.2026), що такий дозвіл по маршруту «Тячів-Прага» виданий як йому, так і чеському перевізнику VO-Trans EU s.r.o. та у таблиці до розкладу руху автобусів щодо регулярності маршруту передбачено право кожного з цих двох перевізників здійснювати щоденно рейси як з України, так і з Чехії.
Щодо цього відповідач вказує про чинність впродовж спірного періоду договору про надання послуг автостанцією, укладеного між Товариством і чеським перевізником, а відтак звертає увагу, що обов`язок здійснювати щоденний заїзд на автостанції Товариства, який передбачений у нього згідно договору про надання послуг автостанцією перевізникові №02 від 11.02.2019 відповідно до додаткової угоди від 20.12.2021 (строк дії якого до 25.12.2026) наявний, на його переконання, також і в чеського перевізника.
З урахуванням вказаних підстав (виданого обом перевізникам дозволу на міжнародні перевезення АН №007525 від 27.10.2021 та обов`язку в чеського перевізника VO-Trans EU s.r.o. здійснювати щоденний заїзд на автостанції Товариства при здійсненні перевезень пасажирів по цьому ж міжнародному маршруту згідно укладеного VO-Trans EU s.r.o. з позивачем відповідного договору, який відповідачем не долучений до справи), Підприємець заперечує проти позовних вимог, так як вказує, що за відсутності доказів наявності саме у нього зобов`язання щоденно виконувати перевезення, застосування заявлених позивачем санкцій тільки до нього є неможливим, оскільки нарахування штрафу за порушення зобов`язання, яке чітко не визначено договором, суперечить нормам права. З урахуванням цих же підстав, відповідач додатково звертає увагу про неможливість виконання ним укладеного з позивачем договору про надання послуг автостанцією перевізникові №02 від 11.02.2019 в редакції додаткової угоди від 20.12.2021 в частині здійснення щоденного заїзду на автостанції Товариства, так як з 2024 року згідно з п. 2 розділу III Порядку №966 відправлення в один день з однієї автостанції за одним міжнародним маршрутом може мати лише один перевізник із тих, між якими укладено договір про спільну діяльність на відповідному міжнародному маршруті, про що зазначається в розкладі руху, а також з урахуванням вимог п.8 Правил №1177, які діють з моменту набрання ними чинності на підставі наказу Міністерства розвитку громад та територій України №1177 від 24.07.2025, відповідно до якого протягом однієї календарної доби на кожен час перетину кордону, згідно з графіком руху, що вказаний у дозволі на міжнародні регулярні перевезення пасажирів, лише один автомобільний перевізник із тих, які мають дозволи на міжнародні регулярні перевезення пасажирів, може забронювати місце в черзі очікування в електронній системі для одного автобуса.
Отже, так як нормативно-правове регулювання з 2024 року (з часу набрання чинності Порядку №966) обмежило можливість одночасного виконання рейсів двома перевізниками в один і той самий день), відтак перевезення мали виконуватися щоденно лише одним із них - або відповідачем, або VO-Trans EU s.r.o., а тому відповідач не мав можливості та не був зобов`язаний, на його переконання, дотримуватися вимог договору з урахуванням укладеної додаткової угоди від 20.12.2021, так як він зобов`язаний був дотримуватися вимог Порядку №966 і Правил №1177, що не давало йому можливості своєчасного (щоденного) виконання умов договору в тій частині.
На підтвердження своїх доводів Підприємець, крім дозволу на міжнародні перевезення АН №007525 від 27.10.2021, в якому зазначено про дозвіл відповідачу та чеському перевізнику VO-Trans EU s.r.o. здійснювати міжнародні регулярні перевезення пасажирів по маршруту «Тячів-Прага», також долучає копію укладеного 01.08.2021 між Фізичною особою-підприємцем Симчера М.І. та VO-Trans EU s.r.o. договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення між Україною та Чехією на маршруті Тячів - Прага і назад (далі – договір про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення).
Згідно з п. 1 параграфу 1 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення, такий договір складено згідно законодавчих актів держав, що його підписують та маршрут експлуатуватиметься на основі дозволів, виданих державними органами.
Відповідно до п. 2 параграфу 1 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення, партнери взаємно клопочуть про отримання таких дозволів.
Відповідно до п. 6 параграфу 1 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення, партнери гарантують взаємну допомогу в забезпечені регулярності перевезень.
Згідно з п. 7 параграфу 1 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення, партнери зобов`язуються виконувати перевезення пасажирів узгоджених умов перевезення.
Відповідно до п. 1 параграфу 2 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення передбачено здійснення перевезення автобусами ФОП Симчера М.І. (Україна) та VO-Trans EU s.r.o (Чехія) у відповідності з затвердженим розкладом руху /додаток №1/.
Згідно з п. 2 параграфу 2 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення передбачено здійснення перевезення пасажирів і багажу на умовах даного договору, суворо дотримуючись розкладу руху та правил перевезень пасажирів відповідних країн.
Згідно з п. 4 параграфу 4 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення, продаж квитків здійснюється в містах, через які пролягає маршрут, та інших містах України, Словаччини і Чехії.
Згідно з п. 4 параграфу 5 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення, розклад руху при потребі чи у вимушених випадках змінюється не пізніше ніж за 14 днів до виконання рейсів при письмовому погоджені обох сторін та відповідних міністерств.
Відповідно до п. 4 параграфу 7 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення, екіпаж повинен на кожній станції повідомити черговому диспетчеру про свій приїзд.
Відповідно до п.6 параграфу 7 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення, водії несуть відповідальність за перевезення пасажирів без квитків та порушення правил перевезень багажу.
Відповідно до п. 1 параграфу 8 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення, порядок взаєморозрахунків здійснюється згідно з додатком №3.
Згідно з п. 1 параграфу 9 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення питання, нерегульовані в даному договорі, вирішуються у відповідності з законом, що діє на території країни, де виникла проблема.
Згідно з п. 1 параграфу 10 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення додатки до даного договору є його невід`ємною частиною.
Згідно з п.1 параграфу 12 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення, договір набирає чинність з 01.08.2021 до 31.12.2026.
Щодо таких доводів відповідача, суд зазначає, що згідно з ухвалою від 16.07.2026 суд задовольнив клопотання представника позивача – адвоката Логойди В.М. про поновлення строку на подання доказів та долучив до матеріалів справи докази, долучені до відповіді на відзив від 11.07.2026, зокрема копії системи «СЕРВЕР ДАНИХ» ЗАКАРПАТАВТОТРАНС (210000) V 21.9.830 Ф.1902 Зведення порушень виконання ресурсів за Диспетчерським журналом Образні рейси, включаючи порушення: ‘С`С1’С2’НіДЖ’ за періоди 01.08.2025 – 30.04.2026 зазначені всі АС по VO-TRANSZ EU s.r.o. (13806), тобто витяги з диспетчерського журналу Товариства щодо не заїздів на його автостанції протягом спірного періоду перевізником VO-Trans EU s.r.o. по маршруту «Тячів-Прага».
Водночас, 17.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. надійшло клопотання про витребування доказів від 17.07.2026, згідно з яким представник відповідача на підставі ст.81 Господарського процесуального кодексу України просить витребувати у Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» такі докази: копії договору про надання послуг автостанцією перевізникові, укладеного між Товариством та чеським автомобільним перевізником VO-Trans EU s.r.o., чинного на період часу серпня 2025 - квітня 2026 років, про надання послуг на міжнародному автомобільному регулярному маршруті «Тячів-Прага» (дозвіл на перевезення строком дії 27.10.2021-25.12.2026); заяв чеського автомобільного перевізника VO-Trans EU s.r.o. щодо порядку (регулярності) виконання перевезень на маршруті «Тячів-Прага»; інформацію про виконані в період часу серпня 2025 року - квітня 2026 року рейси на маршруті «Тячів – Прага» автомобільним пасажирським перевізником VO-Trans EU s.r.o.; інформацію про зриви (невиконання) рейсів на маршруті «Тячів – Прага» автомобільним пасажирським перевізником VO-Trans EU s.r.o. за період серпня 2025 року - квітня 2026 року. 
Крім цього, 17.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. надійшло клопотання про поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів від 17.07.2026.
За результатом розгляду вказаних клопотань представника відповідача від 17.07.2026, суд згідно ухвали від 22.07.2026 задовольнив клопотання представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. про поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів від 17.07.2026 та поновив відповідачу процесуальний строк на подання вказаного клопотання. Водночас, згідно цієї ж ухвали суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. про витребування доказів від 17.07.2026 та при постановленні такої ухвали судом враховано, що про такі відомості (які відповідач просив витребувати у Товариства) позивач повідомив у відповіді на відзив від 11.07.2026, зазначивши, що компанія VO-Trans EU s. r. o. у спірному періоді не здійснювала заїзду на автостанції Товариства при здійсненні перевезень за міжнародним регулярним пасажирським автобусним маршрутом загального користування «Тячів – Прага» ані у прямому, ані у зворотному напрямках (що підтвердив позивач долученими до відповіді на відзив копіями витягів з диспетчерського журналу автостанцій за вказаний період). Водночас у додаткових поясненнях від 18.07.2026, позивач також вказав, що на підставі укладеного ним договору із компанією VO-Trans EU s. r. o., дана чеська компанія не виконувала рейси по даному маршруту впродовж спірного періоду. 
Враховуючи предмет і підстави позову в даній справі (стягнення з відповідача штрафу за порушення умов договору про надання послуг автостанцією перевізникові №02 від 11.02.2019 з урахуванням додаткової угоди від 20.12.2021), враховуючи відомості, наведені позивачем у відповіді на відзив від 11.07.2026 і у додаткових поясненнях від 18.07.2026 щодо інформації про його взаємовідносини із чеським автомобільним перевізником VO-Trans EU s.r.o. на час серпня 2025 - квітня 2026 років за міжнародним регулярним пасажирським автобусним маршрутом загального користування «Тячів – Прага» (що підтверджено долученими до відповіді на відзив копіями витягів з диспетчерського журналу автостанцій), а тому суд не вбачав підстав для задоволення клопотання представника відповідача – адвоката Чернобук Я.Л. про витребування доказів від 17.07.2026, так як такі відомості, що стосуються доказів, які відповідач клопотав про їх витребування, надані позивачем. Водночас, після ознайомлення з такими обставинами, наданими позивачем у відповіді на відзив від 11.07.2026 та долученими до відповіді на відзив копіями витягів з диспетчерського журналу автостанцій, відповідач у запереченні на відповідь на відзив не навів своїх аргументів щодо таких доводів позивача у контексті витребування таких доказів у позивача згідно поданого клопотання від 17.07.2026. Також суд зазначає, шо копія договору про надання послуг автостанцією перевізникові, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Закарпатавтотранс» та чеським перевізником VO-Trans EU s.r.o., чинного на період серпня 2025 - квітня 2026 років, могла бути витребувана відповідачем самостійно в чеського перевізника VO-Trans EU s.r.o., з яким Підприємець має укладений договір від 01.08.2021 про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення між Україною та Чехією на маршруті «Тячів - Прага і назад» та відповідач не обгрунтував неможливість самостійно надати такий доказ суду шляхом витребування його в чеського перевізника.
Правове обґрунтування та оцінка суду
Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст.509 ЦК України).
За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Суд враховує, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором про надання послуг.
Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Організація діяльності автомобільного транспорту в Україні окремо визначається Законом України «Про автомобільний транспорт» за змістом абз. 11 ч. 1 ст. 1 якого автостанцією є споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під`їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів.
За змістом ч. 1 ст. 28 Закону України «Про автомобільний транспорт» на автостанціях забезпечується: прийом та відправлення автобусів і пасажирів; організація продажу квитків населенню; диспетчерське управління і регулювання руху автобусів; контроль екіпіровки та санітарного стану автобусів, дорожньої документації водіїв та дотримання визначеного режиму роботи підприємств, установ і організацій, розташованих на їх території; організація побутового обслуговування пасажирів і водіїв.
Окремо послуги, що надаються автостанцією обумовлені у ст. 36 Закону України «Про автомобільний транспорт», за змістом якої автостанції надають пасажирам послуги, пов`язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов`язані з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху.
До обов`язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам, належать: продаж квитків; користування приміщеннями для чекання поїздки, облаштованими місцями для сидіння; можливість користування громадськими вбиральнями; інформування щодо розкладу руху автобусів та вартості поїздки.
До обов`язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями автомобільному перевізнику, належать: продаж квитків; організація прибуття та відправлення автобуса з облаштованих платформ; інформування водія щодо умов дорожнього руху на маршруті.
Власники автостанцій несуть відповідальність за якість та безпеку послуг, що надаються автостанціями пасажирам та автомобільним перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції.
Відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій врегульовано у ст. 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» згідно з приписами якої такі відносини визначаються договором.
Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов`язаних з відправленням і прибуттям пасажирів.
Власники автостанцій зобов`язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.
Відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності - із зупинок, передбачених розкладом руху.
Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях врегульовано Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 р. № 176 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2007 р. № 1184 із змінами та доповненнями) (надалі Правила), які в силу п. 1 Правил є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.
Організація роботи автостанцій, їх взаємовідносини з автомобільними перевізниками врегульовані в розділі V Правил, за змістом п. 114 яких перелік послуг, які надаються автостанцією автомобільному перевізникові, їх обсяги і вартість визначаються в договорі, укладеному між ними з урахуванням вимог, встановлених цими Правилами.
У даній справі судом встановлено, що укладений між сторонами договір про надання послуг автостанцією перевізникові за №02 від 11.02.2019 недійсним судом не визнавався, у встановленому законом порядку сторонами розірваний не був, а відтак підлягає до виконання сторонами на визначених ним умовах (з урахуванням укладеної додаткової угоди від 20.12.2021) та з урахуванням приписів спеціального законодавства, яке регулює правовідносини між власниками автостанцій та автомобільними перевізниками.
Водночас, за змістом п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.
Суть принципу свободи договору закріплена у ст. 627 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч.ч. 1 – 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Отже, за змістом статей 6, 627, 628 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
Як було вказано вище, згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Нормами ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Враховуючи такі положення цивільного законодавства, при укладенні договору про надання послуг автостанцією перевізникові №02 від 11.02.2019 сторони у п.п. 4.2.1. договору узгодили, що перевізник сплачує власникові за зрив рейсу без попередження відповідно до підпункту 2.3.4 пункту 2.3 цього договору та за відсутності форс-мажорних обставин у міжнародному та міжобласному сполученні (з використанням автобусів підвищеної комфортності) - 100 (сто) грн.
За встановлених судом обставин справи вбачається, що відповідно до умов договору в редакції додаткової угоди від 20.12.2021 сторонами було погоджено автостанційне обслуговування позивачем міжнародного регулярного автобусного маршруту загального користування «Тячів (Україна) - Прага (Чехія)» - з 27.10.2021 до 25.12.2026, а розкладом руху автобусів по міжнародному автобусному маршруті «Тячів-Прага» згідно виданого Підприємцю дозволу серії АН №007525 від 27.10.2021 (дійсного до 25.12.2026) передбачені щоденні рейси в обох напрямках із заїздом на автостанції Товариства. 
Водночас, матеріали справи, а саме: помісячні зведення (витяги) з диспетчерського журналу автостанцій позивача (система «Сервер даних») свідчать, що в період з серпня 2025 року по квітень 2026 року без попередження власника автостанцій (позивача у справі) та за відсутності форс-мажорних обставин мали місце факти 273 зривів перевізником (відповідачем у справі) рейсів «Тячів-Прага» в напрямку з України до Чехії та 273 зриви рейсів по цьому ж маршруту з Чехії до України. У зв`язку з наведеним Товариством відповідно до наданого суду розрахунку в порядку п.п. 4.2.1. договору нараховано Підприємцю 54600 грн штрафних санкцій.
Вказаний розрахунок по суті не заперечено відповідачем, а заперечення Підприємця в цій частині зводиться до відсутності його обов`язку здійснювати щоденні заїзди на автостанції позивача з урахуванням наявності такого ж обов`язку в іншого перевізника – чеського перевізника VO-Trans EU s.r.o., враховуючи наявність у обох перевізників дозволу на міжнародні перевезення АН №007525 від 27.10.2021 (дійсного до 25.12.2026) та з урахуванням п. 2 розділу III Порядку №966 та п.8 Правил №1177, з яких вбачалося, що міжнародне перевезення за вказаним маршрутом в один день могло бути вчинене лише одним з перевізником.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст.ст. 13, 74 ГПК України).
Поряд з цим, згідно із ч.1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що відповідач не заперечив доводів позивача щодо фактів 273 зривів протягом спірного періоду рейсів «Тячів-Прага» в напрямку з України до Чехії та 273 зриви рейсів по цьому ж маршруту з Чехії до України; відповідач не заперечив доводів позивача про не попередження впродовж вказаного періоду власника автостанцій (позивача у справі) про такі незаїзди на виконання п.2.3.4.договору, яким передбачено, що у разі неможливості виконати рейс обов`язком перевізника є невідкладно сповістити про це власника письмово чи за допомогою засобів зв`язку не пізніше ніж за 2 години до відправки. Також відповідач не навів форс-мажорних обставин, за наявності яких він вправі був не здійснювати таких заїздів на автостанції згідно умов договору.
За відсутності таких заперечень відповідача, суд констатує, що відомості диспетчерського журналу позивача є встановленим сторонами у справі джерелом підтвердження факту прибуття та відправлення автобусів з/на автостанцію, в тому числі й доказом відсутності факту прибуття автобуса на відповідну автостанцію, а відтак є належним і допустимим доказом на підтвердження обставин фактів 546 зривів Підприємцем рейсів по маршруту «Тячів-Прага» в обох напрямках протягом спірного періоду.
Крім цього, згідно з ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З урахуванням таких положень ч.4 ст. 75 ГПК України суд враховує, що при ухваленні рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.12.2025 у справі №907/1013/25 між тими ж сторонами за позовом Товариства про стягнення з Підприємця заборгованості за автостанційні послуги та 665600,00 грн штрафу за період з лютого 2019 року до липня 2025 року за неналежне виконання відповідачем умов цього ж договору №02 від 11.02.2019 про надання послуг автостанцією перевізникові, судом був встановлений обов`язок перевізника (відповідача у справі) здійснювати заїзд на автостанцію (навіть за відсутності проданих нею квитків) позаяк ч.2 ст. 40 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено обов`язок водія автобуса дотримуватися визначеного маршруту та розкладу руху автобуса, що з урахуванням наданих перевізнику Міністерством інфраструктури України дозволів серії АН №003560 від 25.05.2021, серії АІ №001988 від 15.08.2022, серії АН №007525 від 27.10.2021 (по маршруту Тячів – Прага, дійсного до 25.12.2026), серії БВ №005754 від 26.12.2018 передбачає необхідність заїзду за затвердженим Міністерством інфраструктури України розкладом руху на визначені у таких дозволах автостанції, зокрема, на території України: автостанція Тячів (вул. Маяковського (Княгині Ольги), 4а); автостанція Хуст (вул. І. Франка, 118); автостанція Виноградів (вул. Чкалова, 87); автостанція Іршава (вул. Гагаріна (Незалежності), 42); автостанція Мукачево (вул. Ак. Павлова (Юрія Чорі), 14/16); автостанція Ужгород-1 (вул. Станційна, 2).
При цьому, ч. 4 ст. 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» імперативно визначено, що відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності - із зупинок, передбачених розкладом руху.
При ухваленні рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.12.2025 у справі №907/1013/25 суд також врахував, що відповідний обов`язок перевізника здійснювати відправлення свого транспорту виключно з автовокзалів, автостанцій та диспетчерських пунктів, визначених розкладом руху за певним маршрутом, затвердженим організатором перевезень визначений також і в умовах укладеного між сторонами п. 2.3.1. договору, а положеннями абз. 1 і 2 п. 3 розд.ІІ Порядку організації регулярних, нерегулярних та маятникових (човникових) перевезень пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України 05 вересня 2024 року №966, передбачено обов`язок посадки/висадки пасажирів з автобуса при міжнародних регулярних, спеціальних регулярних, маятникових, нерегулярних, перевезеннях пасажирів передбачений тільки на автостанціях, а в разі їх відсутності - на зупинках, передбачених розкладом руху чи договором перевезень, та вказано, що відправлення чи прибуття автобусів при міжнародних регулярних перевезеннях здійснюється тільки з/до автостанцій, а в разі їх відсутності - із/до зупинок, передбачених розкладом руху.
Отже, з урахуванням таких умов договору, положень Закону України «Про автомобільний транспорт» та Порядку №966, при ухваленні рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.12.2025 у справі №907/1013/25 суд дійшов висновку про обов`язковість заїзду автобусів перевізника на визначені в розкладі руху відповідно до дозволів серії АН №003560 від 25.05.2021, серії АІ №001988 від 15.08.2022, серії АН №007525 від 27.10.2021, серії БВ №005754 від 26.12.2018 автостанції позивача впродовж дії дозволів та у дні, які визначені розкладом руху автобусів згідно цих дозволів. 
Відтак, при ухваленні рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.12.2025 у справі №907/1013/25 між тими ж сторонами за позовом Товариства про стягнення з Підприємця заборгованості та штрафу за неналежне виконання відповідачем умов цього ж договору №02 від 11.02.2019 про надання послуг автостанцією перевізникові, судом встановлений обов`язок перевізника (відповідача у справі) здійснювати заїзди на автостанції позивача відповідно до умов дозволу на міжнародні перевезення АН №007525 від 27.10.2021 (дійсного до 25.12.2026) по маршруту «Тячів – Прага». Отже, оскільки таким дозволом передбачено щоденне перевезення пасажирів у обох напрямках по цьому маршруту, то обставини справи №907/1013/25 щодо необхідності дотримання перевізником згідно умов договору такої регулярності маршруту в частині заїзду на автостанції Товариства впродовж дії дозволу АН №007525 від 27.10.2021 (до 25.12.2026), судом також враховані у даній справі №907/657/26 відповідно до рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.12.2025 у справі №907/1013/25, яке залишено без змін відповідно до постанови Західного апеляційного господарського суду від 08.04.2026, а відтак такі обставини судом враховуються при ухваленні даного рішення відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України.
Суд відхиляє заперечення відповідача щодо відсутності його обов`язку згідно договору здійснювати щоденні заїзди на автостанції позивача з урахуванням наявності такого ж обов`язку в іншого перевізника – чеського перевізника VO-Trans EU s.r.o., враховуючи наявність у обох перевізників дозволу на міжнародні перевезення АН №007525 від 27.10.2021 (дійсного до 25.12.2026) та укладеного між ними 01.08.2021 договору про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення та враховуючи вимоги п. 2 розділу III Порядку №966 та п.8 Правил №1177, з яких вбачалося, що міжнародне перевезення за вказаним маршрутом в один день могло бути вчинене лише одним з перевізником.
Перш за все, суд ще раз звертається до висновків рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.12.2025 у справі №907/1013/25, яке залишено без змін відповідно до постанови Західного апеляційного господарського суду від 08.04.2026, у якому суд дійшов висновку про правомірне нарахування відповідачу штрафу за зірвані ним у період з квітня 2019 року по липень 2025 року рейси, враховуючи невиконання відповідачем свого обов`язку щодо заїзду на автостанції Товариства відповідно до наявних у нього дозволів на перевезення. 
Водночас, при розгляді справи №907/1013/25 відповідачем не надавалися такі заперечення проти позовних вимог щодо відсутності у перевізника обов`язку здійснювати щоденні заїзди на автостанції позивача через наявність такого ж обов`язку в чеського перевізника, враховуючи укладення між відповідачем та VO-Trans EU s.r.o. чинного впродовж спірного у справі №907/1013/25 періоду договору від 01.08.2021 про спільне здійснення міжнародного автобусного сполучення та враховуючи виданий двом перевізникам дозвіл на міжнародні перевезення АН №007525 від 27.10.2021 (дійсний до 25.12.2026). Також у справі №907/1013/25 (у якій розглядалися позовні вимоги про порушення відповідачем умов договору в період по липень 2025 року) відповідач не заперечував проти позовних вимог із посиланням на чинний протягом частини спірного у справі №907/1013/25 періоду наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 05 вересня 2024 року № 966, яким затверджено Порядок організації регулярних, нерегулярних та маятникових (човникових) перевезень пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, з урахуванням, що п. 2 розділу III такого Порядку передбачено, що відправлення в один день з однієї автостанції за одним міжнародним маршрутом може мати лише один перевізник із тих, між якими укладено договір про спільну діяльність на відповідному міжнародному маршруті, про що зазначається в розкладі руху.
Щодо неврахування таких заперечень відповідача у даній справі суд зазначає, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Водночас, суд враховує, що договори, укладені між сторонами, як цивільно-правові правочини, є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином (ст. 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, так як укладений між позивачем та відповідачем договір №02 від 11.02.2019 про надання послуг автостанцією перевізникові (у редакції додаткової угоди від 20.12.2021) є чинним, не розірваний, судом не визнавався недійсним, відповідно до ст. 629 ЦК України такий договір є обов`язковий для виконання сторонами.
Не свідчать про відсутність у відповідача зазначених обов`язків за договором вимоги п. 2 розділу III Порядку організації регулярних, нерегулярних та маятникових (човникових) перевезень пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України 05 вересня 2024 року № 966, згідно з яким відправлення в один день з однієї автостанції за одним міжнародним маршрутом може мати лише один перевізник із тих, між якими укладено договір про спільну діяльність на відповідному міжнародному маршруті, про що зазначається в розкладі руху, а також вимоги п.8 Правил черговості прибуття автобусів до міжнародних та міждержавних пунктів пропуску через державний кордон України з використанням електронної системи «Електронна черга перетину кордону», затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України 24 липня 2025 року № 1177, відповідно до якого протягом однієї календарної доби на кожен час перетину кордону, згідно з графіком руху, що вказаний у дозволі на міжнародні регулярні перевезення пасажирів, лише один автомобільний перевізник із тих, які мають дозволи на міжнародні регулярні перевезення пасажирів, може забронювати місце в черзі очікування в електронній системі для одного автобуса.
Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Після прийняття Порядку № 966 та Правил №1177 відповідач не надав доказів ініціювання внесення змін до діючого міжнародного маршруту згідно дозволу на міжнародні перевезення АН №007525 від 27.10.2021 (дійсного до 25.12.2026) з урахуванням положень п.8 Порядку організації регулярних, нерегулярних та маятникових (човникових) перевезень пасажирів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, який передбачає можливість внесення змін до діючого міжнародного маршруту (зміна схеми маршруту, розкладу руху, перевізника). Водночас вимоги Порядку № 966 та Правил №1177 не передбачають припинення зобов`язань перевізників за укладеними договорами про надання послуг автостанціями перевізникам. 
Отже, крім необхідності врахування положень ст.629 ЦК України щодо обов`язковості договору (навіть після прийняття Порядку №966 і Правил №1177, які не передбачали припинення зобов`язань перевізників за укладеними договорами про надання послуг автостанціями перевізникам), суд зазначає, що за наявності прийняття таких нормативних актів, відповідач, по-перше, жодного разу не сповістив Товариство (позивача у справі) про неможливість виконати рейс на виконання вимог п.п.2.3.4 договору та, по-друге, відповідач не ініціював перед Товариством у порядку п.7.1. договору та ст.651 ЦК України змін до договору з означених питань. 
Частиною 1 ст. 611 ЦК України, встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
З урахуванням викладеного, суд вважає правомірним нарахування відповідачу штрафу за зірвані ним у період з серпня 2025 року по квітень 2026 року 546 рейсів, що з урахуванням встановленого у п.п. 4.2.1. договору штрафу за кожен подібний випадок в сумі 100,00 грн дає підстави для нарахування перевізнику 54600 грн штрафу за відповідні порушення.
Щодо обґрунтованості рішення
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ст. ст. 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В силу приписів ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Суд також зазначає, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, та надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.
Розподіл судових витрат
Згідно платіжної інструкції в національній валюті №81978 від 15.06.2026 при подачі позову через систему «Електронний суд ЄСІТС» про стягнення штрафних санкцій за порушення умов договору про надання послуг автостанцією перевізникові у розмірі 54600,00 грн, позивачем сплачено судовий збір у сумі 2662,40 грн.
Судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України).
Відтак, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд вбачає підстави покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору повністю.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 252, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Симчера Мирослава Івановича (РНОКПП – НОМЕР_1 , місцезнаходження – АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» (код ЄДРПОУ – 03113934, місцезнаходження – 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Перемоги, будинок 102) 54600,00 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот гривень 00 копійок) штрафу за порушення умов договору про надання послуг автостанцією перевізникові №02 від 11.02.2019, а також стягнути 2662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 копійок) у повернення сплаченого судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Суддя Сисин С.В.