Справа № 487/4637/26 
Провадження № 2/487/3200/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.08.2026 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:
головуючого-судді: А.А. Лагоди
секретаря: К.Е. Мамчур
за участю представника позивача: ОСОБА_1 
представника відповідача: ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди спричиненої кримінальним правопорушенням,

ВСТАНОВИВ:

15.06.2026 позивач звернулась до суду із позовом, яким просить суд: стягнути з ОСОБА_4 на свою користь моральну шкоду, спричинену злочином в розмірі 150000,00грн.
Позовні вимоги мотивує тим, що в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебувало кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань №12018150030000925 за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. Позивач в межах кримінального провадження визнана потерпілою стороною. За обвинувальним актом 10.03.2018, приблизно о 10:50год. ОСОБА_4 , перебував у приміщенні квартири АДРЕСА_1 , де між ним та позивачем виник словесний конфлікт, на ґрунті неналежного виконання ОСОБА_4 договору про виготовлення та встановлення кухонної меблі. В ході словесного конфлікту, у ОСОБА_4 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, винник злочинний умисел на спричинення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень. ОСОБА_4 схопив ОСОБА_3 за ліву руку та штовхнув її, від чого потерпіла вдарилася скронево-тім`яною частиною голови об шафу на кухні, внаслідок чого їй було спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців лівої верхньої кінцівки, забою м`яких тканин скронево-тім`яної ділянки голови, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Після чого, ОСОБА_4 , знаходячись у приміщенні коридору, ногою наніс удар в область першого пальця стопи ОСОБА_3 , спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді забою та синця першого пальця правої стопи у вигляді після травматичного деформуючого артрозу першого плюсне-фалангового суглобу, контрактури із розгинальною установкою, кістозною трансформацією та больовим синдромом, які по ступеню тяжкості відносяться до середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №106-к від 04.02.2021. Заводський районний суд м. Миколаєва ухвалою від 21.03.2024 звіьнив ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у вказаному вище кримінальному провадженні у зв`язку із закінченням строків давності та закрив кримінальне провадження. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19.06.2024 залишено без змін ухвалу місцевого суду. У зв`язку із спричиненими тілесними ушкодженнями ОСОБА_3 зазнала моральної шкоди, яка виражається в перенесенні фізичних страждань, пов`язаних з больовими травматичними відчуттями в момент травмування і посттравматичним дискомфортом, який продовжується протягом всього періоду лікування та відновлення. Станом на звернення до суду з позовом починаючи з 10.03.2018 будь-яких заходів для відшкодування завданої шкоди відповідачем не вживалось, контакт не підтримує, що не дозволяє врегулювати цей спір в досудовому порядку.
Ухвалою суду від 16.06.2026 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
12.08.2026 до суду від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Кваши С.С. надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача зазначає, що ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.03.2024 ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито. При цьому цивільний позов потерпілої судом залишено без розгляду, оскільки питання його вирішення можливе лише у випадку постановлення обвинувального вироку. У подальшому зазначена ухвала залишена без змін судом апеляційної інстанції. Таким чином, у даній справі відсутній обвинувальний вирок, яким було б встановлено винуватість ОСОБА_4 у заподіянні ОСОБА_3 тілесних ушкоджень. Суд першої інстанції взагалі не досліджував питання винуватості відповідача по суті, не оцінював докази з точки зору достатності для постановлення обвинувального вироку та не встановлював наявності всіх елементів складу кримінального правопорушення. Єдиною підставою прийняття ухвали стало закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, що прямо зазначено у мотивувальній частині судового рішення. Отже, твердження позивача про те, що саме відповідач заподіяв їй тілесні ушкодження, є лише його процесуальною позицією, яка повинна бути доведена належними доказами саме у межах даної цивільної справи. Саме на позивача покладається обов`язок довести: факт протиправної поведінки відповідача; факт заподіяння тілесних ушкоджень саме відповідачем; причинний зв`язок між діями відповідача та шкодою; наявність вини відповідача; наявність та розмір моральної шкоди. Жоден із зазначених елементів цивільно-правової відповідальності не може презюмуватися лише на підставі того, що кримінальне провадження було закрито у зв`язку із закінченням строків давності. Позивач у своїй заяві фактично ототожнює існування обвинувального акта із встановленням вини відповідача. Проте обвинувальний акт є лише процесуальним документом сторони обвинувачення, який відображає позицію прокурора та не підтверджує винуватість особи. Так само викладені у позовній заяві обставини практично дослівно повторюють фабулу обвинувального акта, однак не підтверджуються судовим рішенням, яким було б встановлено факт вчинення відповідачем відповідних дій. Позивач посилається на ч.6 ст.82 ЦПК України, стверджуючи, що ухвала про закриття кримінального провадження є достатньою підставою для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності. Однак таке тлумачення є неправильним. Зазначена стаття ЦПК України передбачає, що вирок або ухвала про закриття кримінального провадження є обов`язковими для суду лише у питанні того, чи мали місце певні дії та чи були вони вчинені відповідною особою. Проте, разом із тим зазначена норма не звільняє позивача від доказування, а саме: наявності складу цивільного правопорушення; вини відповідача; причинного зв`язку між конкретними діями відповідача та шкодою; фактичного розміру моральної шкоди. Тобто навіть за наявності ухвали про закриття кримінального провадження цивільний суд зобов`язаний самостійно досліджувати докази, встановлювати всі елементи цивільно-правової відповідальності та оцінювати їх у сукупності, а сама по собі ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не доводить ні вини відповідача, ні причинного зв`язку, ні факту заподіяння саме ним моральної шкоди. Саме тому доводи позивача про нібито автоматичне виникнення обов`язку відповідача відшкодувати моральну шкоду є юридично необґрунтованими та такими, що суперечать положенням ЦК України і ЦПК України. Висновок судово-медичної експертизи № 106-К не доводить, що тілесні ушкодження були спричинені саме діями відповідача. Позивач неправильно тлумачить зазначений висновок та надає йому доказове значення, якого він фактично не має. Судово-медична експертиза є доказом лише щодо медичних питань, а саме: характеру тілесних ушкоджень, їх тяжкості, часу утворення та механізму виникнення. Разом із тим експерт не наділений повноваженнями встановлювати особу, яка спричинила тілесні ушкодження, а також робити висновок про винуватість конкретної особи. Виходячи з висновку експерта №106-К вбачається, що експерти лише констатували наявність у позивача відповідних тілесних ушкоджень та зазначили їх можливий механізм утворення. Однак експерти не зробили категоричного висновку, що зазначені ушкодження виникли саме внаслідок удару, нанесеного ОСОБА_4 . У висновку № 106-К відсутній будь-який висновок про те, що саме відповідач спричинив позивачу тілесні ушкодження. Таким чином, експертиза не підтверджує жодної із ключових для даної цивільної справи обставин, а саме: тілесні ушкодження були заподіяні сааме відповідачем; тілесні ушкодження виникли саме від удару відповідача; що між діями відповідача та встановленими наслідками існує безпосередній причинний зв`язок. Фактично позивач намагається підмінити висновком експерта № 106-К обов`язок доказування, покладений законом саме на нього. Експерти у висновку посилаються на те, що тілесні ушкодження у позивача утворились лише від дії тупих твердих предметів. Однак таке формулювання є загальним та не конкретизує, який саме предмет був джерелом травмування. Під поняття «тупий твердий предмет» однаковою мірою підпадають: дверний отвір; меблі; стіна; підлога; поріг; інші тверді предмети побутового оточення. Отже, сама по собі експертиза не виключає можливості, що ушкодження могли бути отримані внаслідок необережного удару позивача об будь-який твердий предмет. Відповідач взагалі заперечує факт нанесення будь-яких ударів позивачу. Під час конфлікту ОСОБА_4 не завдавав ОСОБА_3 ударів ногою, не застосовував до неї фізичного насильства та не заподіював їй фізичного болю. Після словесного конфлікту позивач самостійно залишала кухню, перебуваючи в емоційно збудженому стані. За таких обставин не виключається, що тілесні ушкодження могли виникнути внаслідок її власних необережних дій, а саме під час різкого вибігання з кухні, коли вона могла вдаритися ногою об дверний отвір, меблі, стіну, поріг або інший твердий предмет. При цьому експертиза не містить жодного категоричного висновку, який би виключав зазначений механізм травмування. Отже, версія позивача не є єдиною можливою, а відтак не може вважатися доведеною. Під час проведення експертизи експерти не були очевидцями конфлікту між сторонами. Експертами не досліджувалось місце події, не досліджувались дані слідчого експерименту, тобто експертами не досліджувалось можливість альтернативного механізму утворення ушкоджень. Висновок експертизи складено виключно на підставі медичних документів та матеріалів, які були надані для дослідження. Таким чином, експертний висновок не може вважатися доказом того, що тілесні ушкодження були заподіяні саме відповідачем. Причинний зв`язок між діями відповідача та всіма наслідками, на які посилається позивач, належними та допустимими доказами не доведений. Позивач просить суд стягнути з відповідача 150 000 грн моральної шкоди, посилаючись на фізичний біль, моральні переживання та зміну звичного способу життя. Водночас наведені твердження мають виключно декларативний характер та не підтверджені належними і допустимими доказами. Позивач не надала суду жодного доказу, який би підтверджував: тривалі психологічні страждання; необхідність психологічної чи психіатричної допомоги; погіршення психоемоційного стану; втрату соціальних зв`язків; неможливість здійснювати звичайний спосіб життя саме внаслідок дій відповідача. Заявлений розмір моральної шкоди є явно необґрунтованим, оскільки позовна заява не містить будь-якого зрозумілого чи об`єктивного розрахунку саме такої суми. Позивачем не наведено критеріїв визначення моральної шкоди; методики її обчислення та причин, з яких на думку позивача саме 150 000 грн. є справедливим розміром компенсації. Відповідач вважає, що сума моральної шкоди позивачем визначена довільно. Позивач фактично пропонує суду виходити з того, що вина відповідача вже встановлена. Однак це не відповідає матеріалам справи. У даній справі позивач не довела, що тілесні ушкодження були спричинені саме ОСОБА_4 , що між діями відповідача та тілесними ушкодженнями існує безпосередній причинний зв`язок, що саме дії відповідача стали причиною моральних страждань, що заявлений розмір моральної шкоди відповідає принципам розумності та справедливості. На цій підставі відповідач просить відмовити в задоволенні позову.
Ухвалою суду від 13.08.2026 закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено її розгляд по суті.
Представник позивача в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні у зв`язку із необґрунтованістю.
Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження № 487/38/19, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків.
Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
З ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.03.2024 у справі №487/38/19, судом встановлено, що 10.03.2018, приблизно о 10-50 год., ОСОБА_4 , перебував у приміщенні квартири АДРЕСА_1 , де між ним та потерпілою ОСОБА_3 виник словесний конфлікт. В ході словесного конфлікту, у ОСОБА_4 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, виник злочинний умисел на спричинення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, ОСОБА_5 схопив ОСОБА_3 за ліву руку та штовхнув її, від чого потерпіла вдарилася скронево-тім`яною частиною голови об шафу на кухні, внаслідок чого їй було спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців лівої верхньої кінцівки, забою м`яких тканин скронево-тім`яної ділянки голови, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Після чого, ОСОБА_4 , знаходячись у приміщенні коридору, ногою наніс удар в область першого пальця стопи ОСОБА_3 , спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді забою та синця першого пальця правої стопи у вигляді післятравматичного деформуючого артрозу першого плюсне-фалангового суглобу, контрактури із розгинальною установкою, кістозною трансформацією та больвим синдромом, які по ступеню тяжкості відносяться до середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я. Органом досудового рослідування дії обвинуваченого ОСОБА_4 було кваліфіковано за ч.1 ст.122 КК України. В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання свого захисника та просив звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України. Відповідно до положень ст.12 КК України, ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні нетяжкого злочину, санкція статті якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до трьох років. Відповідно до наданого суду Витягу з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості", ОСОБА_4 з 11.03.2018 року до кримінальної відповідальності не притягувався. З урахуванням викладеного, судом встановлено, що строк притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 КК України сплинув 10.03.2023. Суд прийшов до висновку, що клопотання захисника Кваші С.С. про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 КК України, обґрунтоване та підлягає задоволенню. З урахуванням прийняття рішення про закриття кримінального провадження, та не врегулювання нормами КПК України порядку вирішення цивільного позову у даному випадку, суд згідно ч.6 ст.9, ч.1 ст.7 КПК України вважає за необхідне цивільний позов ОСОБА_3 залишити без розгляду. Наведене обґрунтовано випливає з положень ч.1 ст.129 КПК України, згідно з якими вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Вказаний висновок було зроблено Верховним Судом, та викладено у постанові від 24.05.2018 (справа №531/2332/14-к).
З ухвали Миколаївського апеляційного суду від 19.06.2024 у справі №487/38/19, судом встановлено, що як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 обвинувачується у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. Санкцією ч.1 ст.122 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, що відповідно до положень ст.12 КК України, є нетяжким злочином. Вказане кримінальне правопорушення ОСОБА_4 вчинив 10 березня 2018 року, а тому відповідно до ст.49 КК України обчислення строку давності починається з дня вчинення кримінального правопорушення, а саме з 10 березня 2018 року. Відповідно до наданого суду Витягу з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості", ОСОБА_4 з 11.03.2018 року по цей час до кримінальної відповідальності не притягувався. З урахуванням викладеного, судом першої інстанції вірно встановлено, що строк притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 КК України сплинув 10.03.2023. Відповідно до положень ст.284 КПК України, якщо під час судового розгляду справи будуть встановлені підстави для закриття справи, кримінальне провадження закривається судом зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Враховуючи, що ОСОБА_4 дав згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, строки притягнення до кримінальної відповідальності, визначені п.3 ч.1 ст. 49 КК України, на час ухвалення рішення судом першої інстанції закінчились, обставин, що порушують їх перебіг, визначених ч.2 ст.49 КК України, не встановлено, суд першої інстанції обґрунтовано звільнив ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 КК України та закрив кримінальне провадження. Вимоги апеляційної скарги потерпілої щодо ухвалення стосовно ОСОБА_4 обвинувального вироку є неприйнятними. Як встановлено судом апеляційної інстанції, в ході судового розгляду у суді першої інстанції захисник обвинуваченого звернувся з клопотанням про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст.49 КК України. Таке клопотання було розглянуто судом з дотриманням вимог ст.285, ст.286 КПК України. При цьому, обвинуваченому було роз`яснено підстави та наслідки звільнення його від кримінальної відповідальності. Обвинувачений погодився на закриття кримінального провадження саме з підстави звільнення його від кримінальної відповідальності відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України, а тому суд першої інстанції був позбавлений процесуальної можливості ухвалити стосовно ОСОБА_4 вирок. Відсутні такі процесуальні повноваження і у суду апеляційної інстанції. Кримінальний процесуальний закон не передбачає наявність згоди потерпілого як обов`язкової умови для звільнення особи від кримінальної відповідальності, суд приймає до уваги лише тяжкість вчиненого злочину, строк його вчинення та відсутність підстав для зупинення чи перерви перебігу давності. За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції законно та обґрунтовано прийняв рішення про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження.
Суд зауважує, що передбачений ст.49 КК інститут звільнення від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення зі згодою потерпілої на таке звільнення, а також про те, що у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК та закриття кримінального провадження цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілої сторони можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п.1 ч.2 ст.284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.
За змістом ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст.ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до положень ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
За положеннями ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Однією з обов`язкових умов настання відповідальності є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та заподіянням шкоди, який полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21).
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Керуючись принципом розумності, суд має виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як доказ заподіяння моральної шкоди, слід враховувати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих немайнових втрат.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, провадження № 61-8102св21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див. постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц, провадження № 61-8370св21).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Таким чином розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
В протоколі проведення слідчого експерименту від 17.11.2018 зазначено обставини справи. Так, потерпіла ОСОБА_3 повідомила слідчому про обставини справи, відтворила дії, механізм нанесення їй тілесних ушкоджень, їх кількість на статистові. Зазначила, що 10.03.2018 о 10:50год ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прийшли до неї аби перевірити роботу працівників вона повідомила ОСОБА_8 про зауваження до роботи і про передачу коштів після усунення зауваження 12.03.2018. після цього ОСОБА_6 сильно занервував і почав все трощити на кухні, взяв до рук ніж та почав наносити пошкодження по дверцятам кухні. Після цього вона хотіла його зупинити але він взяв її за ліву руку та штовхнув після чого потерпіла вдарилась тім`яною стороною голови об шафу встановленої кухні та побігла до коридору аби когось покликати на допомогу. В цей час вийшов син потерпілої з кімнати і побачивши, що відбувається на кухні взяв газовий балончик та застосував його в бік ОСОБА_8 . ОСОБА_6 накинувся на сина потерпілої, скрутив йому руки, а потерпіла хотіла йому допомогти проте дружина ОСОБА_9 схопила потерпілу за коси. Потерпіла в подальшому побачила, що зх. ОСОБА_10 все гаразд ОСОБА_6 в цей час почав взуватись та вдарив потерпілу по пальцях правої ноги, великому пальцю. Після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вискочили в під`їзд, сіли у авто темно-зеленого кольору. 
Відповідно до висновку експерта №317 від 14.03.2018 у гр. ОСОБА_3 , 1973р.н., мають місце тілесні пошкодження у вигляді забою основної фаланги 1-го пальця правої стопи, синців в ділянках першого пальця правої стопи, лівої верхньої кінцівки, забою м`яких тканин скронево-тьмяної ділянки голови. Дані тілесні пошкодження утворилися від не менш ніж трьох ударних дій тупим твердим предметом, яким могли бути руки, ноги та інші, з давністю утворення біля 2-х діб до часу огляду. По ступеню тяжкості дані тілесні пошкодження відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.
Відповідно до висновку експерта №106-К від 04.02.2021 у гр. ОСОБА_3 , 1973р.н., мались тілесні ушкодження на час огляду її експертом ОСОБА_11 забою та синця основної фаланги 1-го пальця правої стопи, синців лівого передпліччя, забою м`яких тканин тім`яної ділянки голови. На даний час у ОСОБА_3 мається ускладнення тілесного ушкодження – забою та синця 1-го пальця правої стопи у вигляді після травматичного деформуючого артрозу 1-го плючнефалангового суглобу, контрактури із розгинальною установкою, кістозною трансформацією та больовим синдромом. Під час звернення ОСОБА_3 до лікаря – травматолога у 2019 році, у 2021 році є зафіксовані зміни 1-го пальця правої стопи, та розлад здоров`я є наслідком спричинення її травми 10.03.2018. всі тілесні ушкодження у ОСОБА_3 утворились від дії тупих твердих предметів – від однієї дії (впливу) у волосяну частину голови, не менш одного-двох впливів в ділянку лівого передпліччя, від однієї дії (впливу) в ділянку першого пальця правої стопи. Тілесне ушкодження у вигляді забою м`яких тканин тім`яної ділянки, синці на лівому передпліччі відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень пп.2.3.5 «Правила судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 тілесне ушкодження у вигляді забою та синця 1-го пальця правої стопи з ускладненням у вигляді після травматичного деформуючого артрозу 1-го плюсне-фалангового суглобу, контрактури із розгинальною установкою, кистозною трансформацією та больовим синдромом відноситься до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`яна строк вище 21 дня. П2.2.1а «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995». Утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_3 не виключається в результаті хапання за ліве передпліччя, удару головою о шафу після поштовху, нанесення удару ногою в ділянку першого пальця правої стопи.
На думку суду, позивачем доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме причинний зв`язок між діями відповідача та ушкодженням здоров`я ОСОБА_3 , що відноситься до середнього ступеню тяжких тілесних ушкоджень, чим виконано вимоги ст.12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судом під час розгляду справи №487/38/19 та в межах пред`явленого позову також встановлено факт нанесення позивачу відповідачем тілесних ушкоджень середньої ступеню тяжкості, стороною позивача надано належні і допустимі докази вказаних обставин. 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Так, позивач зазначив, що протиправними діяннями з вини відповідача їй завдано моральну шкоду, яка полягає у перенесених фізичних стражданнях, пов`язаних з больовими травматичними відчуттями в момент травмування і посттравматичним дискомфортом, який продовжується протягом всього періоду лікування та відновлення.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із шкодою її здоров`ю. Заперечення відповідача не спростовують висновки суду.
З огляду на викладене та враховуючи, що позивач зазнав фізичної шкоди в результаті дій відповідача, а пошкодження здоров`я особи у будь-якому разі призводить до душевних страждань, пов`язаних з необхідністю вчинення відповідних дій на відновлення свого фізичного стану, при явних душевних страждань позивача, то суд вважає за можливе з урахуванням обставин справи та доводів позивача про заподіяння їй моральної шкоди, стягнути з відповідача на користь позивача, враховуючи вимоги розумності та справедливості, грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 45000,00 грн.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір та порядок сплати судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».
Згідно із підпунктом 1, 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсотки ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за подання до суду позовної заяви не майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Позивач на підставі пункту 6 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору у цій справі, а тому не сплачувала судовий збір при зверненні з позовною заявою.
Частиною 6 статті 141 ЦПК України визначено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким, чином враховуючи, загальну ціну позову в розмірі 150000,00 грн. та часткове задоволення вимог сторони позивача в розмірі 45000,00 грн. з відповідача на користь держави підлягає стягнення судовий збір в розмірі 450,00 грн. (45000,00 грн. : 150000,00 грн. х 1500,00 грн.)
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 89, 141, 264-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди спричиненої кримінальним правопорушенням – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_3 спричинену моральну шкоду в розмірі 45000 (сорок п`ять тисяч) грн. 00 коп.
Стягнути з  ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 450 (чотириста п`ятдесят) грн. 00 коп.
В іншій частині позову відмовити за необґрунтованістю.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя А.А.Лагода