Справа № 473/2227/26

РІШЕННЯ
іменем України

"08" липня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої – судді Булкат М.С., 
за участю: секретаря судового засідання Соколенко Д. К., 
позивачки ОСОБА_1 , 
представниці відповідача Петрової Р. В.,
представниці третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Одеської дорожньої організації профспілки залізничників і транспортних будівельників України Нестерової О. К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа без самостійних вимог, Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення одноразової матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію за віком, одноразової щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
ВСТАНОВИВ:
У травні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – АТ«Укрзалізниця), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення одноразової матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію за віком, одноразової щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що в період з 07 березня 1983 року по 12 листопада 2024 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем. Упродовж зазначеного часу вона працювала на посаді техніка I категорії виробничого підрозділу служби колії «Вознесенська дистанція колії» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця».
Зазначає, що 12 листопада 2024 року згідно наказу № 162/ос від 23 жовтня 2024 року про припинення трудового договору (контракту) вона була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, відповідно до ст. 38 КЗпП України.
Відповідно до вказаного наказу та протоколу комісії з установлення трудового стажу від 12 листопада 2024 року на підставі п. 4.16 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковим комітетом Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України на 2022-2023 роки, позивачці була передбачена виплата одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 10 середньомісячних заробітків, виплату роботодавець мав провести до особового розпорядження керівництва АТ «Укрзалізниця». Також не було зазначено про виплату одноразової щорічної матеріальної допомоги, яку позивачка не отримала з 06.06.2023 року по 09.11.2024 року, перебуваючи у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін.
В день звільнення відповідач письмово в наказі повідомив про всі нараховані суми, належні при звільненні, зокрема про право позивача на виплату 10 середньомісячних заробітків, передбачених п. 4.16 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковим комітетом на 2011-2015 роки та не здійснив виплату коштів на які він мав право, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України.
Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки відповідача про середню зарплату за 2 місяці, середньомісячна заробітна плата позивача склала 8 301 грн. За таких обставин, сума заборгованості, передбачена п. 4.16 колективного договору складає 83010 грн (8 301 грн х 10), що також підтверджується протоколом комісії з установлення трудового стажу від 12 листопада 2024 року. До дня звернення до суду вказана виплата проведена не була.
Строк затримки виплати належних позивачці при звільненні сум, з урахуванням дати звільнення 12 листопада 2024 року, не проведення розрахунку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців тобто не пізніше ніж 12 травня 2025 року становить 6 місяців (з урахуванням ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового часу», яким зупинена дія ст. 73 КЗпП України щодо визначення святкових і неробочих днів), що з урахуванням розміру середньомісячної зарплати позивача на день звільнення в сумі 8 301 грн свідчить про те, що розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ст. 117 КЗпП України) становить 44 523,76 грн. (377,32 грн.(середня заробітна плата за один день) х 6 місяців(118 днів)).
Крім того, відповідно до пункту 4.15 Колективного договору працівникам передбачена щорічна виплата матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше 50 % посадового окладу. Однак у 2022 та 2023 роках позивачці зазначена матеріальна допомога не виплачувалася.
Згідно з довідкою про розмір заробітної плати, посадовий оклад позивачки у 2022 році становив 6 880 грн, відтак розмір матеріальної допомоги на оздоровлення мав становити 3 440 грн (50 % посадового окладу). У 2023 році посадовий оклад становив 7 546 грн, у зв`язку з чим розмір матеріальної допомоги на оздоровлення мав становити 3 773 грн (50 % посадового окладу).
Таким чином, загальна сума невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022–2023 роки становить 7 213 грн.
Отже, загальна сума заборгованості станом на дату подання позову до суду становить 134 746,76 грн (83 010 грн.+ 7 213 + 44 523,76 грн.)
Ухвалою суду від 06 травня 2026 року відкрито провадження у справі.
25 травня 2026 року представник АТ «Укрзалізниця» направила до суду відзив, у якому вказувала, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Так, представник АТ «Укрзалізниця» вказав, що відповідно до ст. 11 закону № 2136-ІХ на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Пунктом 1.1.4 витягу із протоколу № Ц-54/31 Ком. т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, ухвалено призупинити виплату працівникам інших додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно із рішеннями правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. Дія зазначеного рішення правління розповсюджується на Колективний договір між адміністрацією та дорожнім профспілковим комітетом Одеської залізної дороги на 2011-2015 р.р.
Відповідач в цілому не погоджується із заявленою вимогою, оскільки виплата матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію була призупинена, тобто відтермінована в часі в рамках повноважень, наданих роботодавцю законом № 2136 ІХ, відповідачем не відмовлено в їх виплаті. При стабілізації фінансового стану відповідача, зазначені виплати будуть відновлені першочергово, що також підтверджується в листі від 04 квітня 2025 року № Ц-5-1.5-25/122-25.
Відповідач просив урахувати, що у зв`язку з широкомасштабною військовою агресією російської федерації проти України товариство не могло нормально здійснювати роботу з причин, що від нього не залежали. Всі сили та ресурси відповідача спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни. А тому, відповідач заперечує проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в цілому, проте у випадку ухвалення судом рішення про задоволення такої позовної вимоги, просив зменшити його розмірі на 95%.
Також 25 травня 2026 року представниця відповідача подала до суду заяву про застосування наслідків пропуску позивачкою строку звернення до суду.
На обґрунтування заяви зазначила, що позивачку було звільнено 12 листопада 2024 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі наказу від 23 жовтня 2024 року № 162/ОС. У день звільнення її було письмово повідомлено про суми, нараховані та виплачені при звільненні, що підтверджується розрахунком заробітної плати за листопад 2024 року, з яким позивачка була ознайомлена під особистий підпис.
На думку представниці відповідача, тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення сум, належних працівникові при звільненні, розпочався 12 листопада 2024 року та закінчився 12 лютого 2025 року. Однак із відповідним позовом позивачка звернулася до суду лише у 2026 році, тобто після спливу встановленого законом строку, у зв`язку з чим просила застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду.
08 липня 2026 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення третьої особи, в яких зазначено, що Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України повністю підтримує правову позицію позивача та вважає доводи відповідача щодо відсутності підстав для нарахування та виплати спірних сум такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Зокрема, третя особа звертає увагу суду на те, що всі передбачені колективним договором та Галузевою угодою виплати, у тому числі одноразова матеріальна допомога при виході на пенсію, додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю, а також матеріальна допомога на оздоровлення, є складовими системи оплати праці та мають обов`язковий характер для роботодавця, оскільки колективний договір є чинним і не був належним чином змінений або припинений у встановленому законом порядку за взаємною згодою сторін.
Крім того, у поясненнях наголошується, що посилання відповідача на рішення правління АТ «Укрзалізниця» про призупинення окремих виплат не може вважатися належною правовою підставою для невиконання умов колективного договору, оскільки такі рішення мають внутрішній управлінський характер і не можуть змінювати або обмежувати гарантії, встановлені колективно-договірним регулюванням та законодавством України.
Третя особа також зазначає, що фактична практика часткових та поетапних виплат за попередні періоди свідчить про визнання відповідачем наявності відповідних зобов`язань перед працівниками, а отже, й про існування заборгованості, яка підлягає погашенню незалежно від обраного роботодавцем порядку фінансування чи внутрішніх черг виплат.
Окремо вказується, що застосування відповідачем доводів щодо пропуску строку звернення до суду є безпідставним, оскільки невиплата належних сум має триваючий характер, а остаточний розмір заборгованості працівнику фактично не був доведений та виплачений у повному обсязі у момент звільнення, що унеможливлює початок перебігу такого строку у спосіб, на який посилається відповідач.
У зв`язку з викладеним, третя особа просить суд врахувати наведені обставини при ухваленні рішення у справі, визнати доводи відповідача необґрунтованими та такими, що спрямовані на уникнення виконання зобов`язань за колективним договором, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та наголошувала на необхідності їх задоволення.
Представник відповідача не погодилася з позовними вимогами та просив у їх задоволенні відмовити.
Представник третьої особи у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та наголошувала на необхідності їх задоволення.
Дослідивши матеріали справи в їх сукупності та кожний доказ окремо, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Щодо доводів заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку звернення суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.
Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року надано офіційне тлумачення положення ч. 2ст. 233 КЗпП України та ст.ст.1,12 Закону України «Про оплату праці»; роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Тобто, порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення невиплачених коштів при звільненні у зв`язку виходом на пенсію та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Оскільки одноразовий грошовий посібник, який передбачений п. 4.17 Колективного договору є грошовою виплатою та входить до структури заробітної плати, позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.
Що стосується пропуску строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з того, що порушення обов`язку роботодавця провести повний розрахунок при звільненні є триваючим, а отже, перебіг строку звернення до суду починається з моменту фактичного проведення повного розрахунку, а не з дати звільнення працівника.
Оскільки відповідач повний розрахунок з позивачкою не здійснив, строк звернення до суду не був пропущений, а підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Також помилковими є посилання представника відповідача, що повідомлення роботодавця про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні позивачка отримала 12 листопада 2024 року.
Як убачається з матеріалів справи, 03 квітня 2026 року позивачка отримала розрахунок заробітної плати за вересень-жовтень 2024 року, в якому спірна сума зазначена не була.
Таким чином, строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем не пропущено.
Щодо виплати одноразової матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію за віком.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з 07 березня 1983 року по 12 листопада 2024 року перебувала у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 .
12 листопада 2024 року ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, відповідно до ст. 38 КЗпП України, згідно наказу № 162-ос від 23 жовтня 2024 року (а.с.17).
Відповідно до вказаного наказу та протоколу комісії з установлення трудового стажу від 12 листопада 2024 року на підставі п. 4.16 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковим комітетом, позивачці була передбачена виплата одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 10 середньомісячних заробітків з встановленим трудовим стажем (41 рік 08 місяців 05 днів), виплату роботодавець тимчасово призупинив до особового розпорядження керівництва АТ «Укрзалізниця».
У день звільнення позивачці було вручено розрахунковий лист, однак остаточний розрахунок з нею проведено не в повному обсязі. Зокрема, їй не було виплачено одноразову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію, передбачену колективним договором, у розмірі 10 середньомісячних заробітків.
При цьому із наданого відповідачем протоколу про встановлення трудового стажу та розміру одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію вбачається, що позивачці було нараховано одноразову матеріальну допомогу в сумі 83 010 грн, яка підлягала виплаті при звільненні, проте фактично виплачена не була (а. с. 8-10).
Як встановлено судом, матеріальна допомога у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 10 середньомісячних заробітків позивачу не виплачена як в день звільнення, так і наразі.
Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан. Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
15 березня 2022 року прийнято Закон № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану».
У частинах першій та другій Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У справі, що переглядається право позивачки на одержання нею від відповідача основного грошового посібника та доданого грошового посібника в розмірі 10 середньомісячних заробітків, у зв`язку з виходом на пенсію уперше, передбаченого п.4.16. Колективного договору та не заперечується жодною із сторін. Водночас, відповідачем АТ «Укрзалізниця» зазначені виплати були призупинені на період дії воєнного стану в Україні. Вказане рішення було прийнято відповідачем на засіданні правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, що підтверджується наявним у справі витягом з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року .
Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року при перегляді справи № 211/7338/23, залишено без змін рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яким визнано незаконним та скасовано п. 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
У вказаній постанові суд касаційної інстанції виснував, що «товариство ухвалило відповідне оспорюване рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року. Натомість вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як оспорюване рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (ст. 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися судом при розгляді цієї справи».
З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідач при звільненні позивача безпідставно, в порушення встановленого порядку, не виплатив всі суми, які підлягали виплаті, у зв`язку з виходом на пенсію, розмір яких відповідно до розрахунку становить 83 010 грн, тому вказана вимога підлягає задоволенню у повному обсязі.
Щодо позовної вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 -2023 роки.
Відповідно до умов Колективного договору, матеріальна допомога на оздоровлення є гарантованою виплатою, що входить до системи оплати праці та підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті працівникам у розмірі 50 % посадового окладу. Згідно з наданими документами, посадовий оклад позивачки у 2022 році становив 6 880 грн, у 2023 році — 7 546 грн, у зв`язку з чим розмір належної матеріальної допомоги складає 3 440 грн та 3 773 грн відповідно. Загальна сума невиплачених коштів становить 7 213 грн ( а. с. 10).
Будь-яких змін до Колективного договору щодо скасування або призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у 2022–2025 роках у встановленому законом порядку не вносилося. Також відсутні погоджені сторонами зміни істотних умов оплати праці, які б могли вплинути на право позивачки на отримання відповідних виплат. Належні накази чи інші локальні акти, які б скасовували або змінювали порядок виплати зазначеної допомоги, відсутні.
Додатково це підтверджується поясненнями третьої особи від 08 липня 2026 року, згідно з якими виплати, передбачені Колективним договором, є складовою системи оплати праці та мають обов`язковий характер, а внутрішні рішення правління не можуть змінювати чи обмежувати встановлені колективно-договірні гарантії.
Таким чином, оскільки позивачка мала гарантоване право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, а відповідач не довів наявності правових підстав для її невиплати, у нього виник обов`язок здійснити відповідні нарахування та виплату. У зв`язку з цим невиплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2022–2023 роки у сумі 7 213 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, суд констатує наявність вини роботодавця - відповідача АТ «Укрзалізниця» у невиплаті належних звільненому працівникові – позивачці ОСОБА_1 у день її звільнення коштів у виді одноразової грошової допомоги у зв`язку із виходом на пенсію вперше (п. 4.17 Колективного договору) сумі 83 010 грн, що також свідчить про наявність у відповідача обов`язку по виплаті останньому середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільнені, але не більше як за шість місяців, в сумі 44 523,76 грн та виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення 7 213 грн.
Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з наступними змінами (далі - Порядок).
Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
За змістом абз. 2 п. 3 Порядку суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно розрахунку оплати середньої зарплати, який міститься в матеріалах справи, за вересень 2024 року та жовтень 2024 року, ОСОБА_1 отримала 16 602 грн заробітної плати та сумарно відпрацювала 353 год, що свідчить про застосування погодинної оплати праці робітника ОСОБА_1 .
Відтак, середьогодинна заробітна плата ОСОБА_1 , за останні два місця, що передували звільненню, становить 47,03 грн (16 602 /353 год).
Оскільки відповідача було звільнено 12 листопада 2024 року то період затримки розраховується з наступного дня після звільнення (з 13 листопада 2024 року) і обмежується 6 місяцями та з урахуванням 40-годинного робочого тижня становить 1048 робочих годин.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
За таких, встановлених судом обставин справи, враховуючи, що строк затримки виплати належних позивачці при звільненні сум, з урахуванням дати звільнення 12 листопада 2024 року, не проведення повного розрахунку, але не більш як шести місяців - становить 131 дні (з урахуванням ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового часу», яким зупинена дія ст. 73 КЗпП України щодо визначення святкових і неробочих днів), що з урахуванням розміру її середньогодинної заробітної плати та 8 годинного робочого дня становить 376,24 грн свідчить про те, що розмір середнього заробітку останньої за вказаний період становить 44 396,32 грн, а не 44 523,76 грн, які розраховані позивачем шляхом множення середньомісячного розрахунку на кількість місяців.
Відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Суду України наведених у п. 6 постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 13.10.2020 у справі № 712/9213/18, визначена судом сума середнього заробітку підлягає стягненню з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Таким чином, суд визначає суму, що підлягає стягненню без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку є обов`язком роботодавця та працівника.
При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача та зменшення середнього заробітку, оскільки, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд вважає, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем є пропорційним наслідкам порушення та має виключно компенсаційний характер. Сума середнього заробітку в розмірі 44 396,32 грн є справедливою та співмірною зі встановленим розміром заборгованості на день звільнення. Водночас, сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Щодо судових витрат.
Із урахуванням положень статті 141 ЦПК України, позивачу підлягають відшкодуванню витрати понесені на сплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Позивач звільнений від сплати судового збору. 
Загальна ціна позову за задоволеними вимогами становить 134 619,32 грн, у зв`язку з чим розмір судового збору складає 1% від ціни позову, тобто 1 346,19 грн. 
Водночас відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що розмір судового збору не може бути меншим за один розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений на 01 січня відповідного року. Станом на 2026 рік такий розмір становить 3 328 грн.
Таким чином, з урахуванням встановленого порогу, судовий збір за подання позовної заяви підлягає сплаті у розмірі 3 328 грн. з відповідача на користь держави.
Керуючись статями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа без самостійних вимог, Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення одноразової матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію за віком, одноразової щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця»( код ЄДРПОУ 40075815, місцезнаходження: м.Київ, вул. Єжи Гедройця,5) на користь ОСОБА_1 грошові кошти, у розмірі 83 010 грн  одноразової матеріальної допомоги у зв`язку із виходом на пенсію,7 213 грн одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік та 2023 рік, 44 396,32 грн компенсації за затримку розрахунку при звільненні за шість місяців з 13 листопада 2024 року по 12 травня 2025 року.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 3 328 грн судового збору.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 08 липня 2026 року.

Суддя М. С. Булкат