ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 160/820/25
адміністративне провадження № К/990/837/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шишова О. О., 
суддів: Васильєвої І. А., Яковенка М. М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу 
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, за участю третьої особи - Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року (складене у складі головуючої судді Серьогіної О.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року (ухвалену у складі: головуючого судді Олефіренко Н.А., суддів: Дурасової Ю.В., Божко Л.А.) у справі №160/820/25
УСТАНОВИВ:
1. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , платник податків) через свого представника звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДПС у Дніпропетровській області, податковий орган), у якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області № 0745850708 від 09 грудня 2024 року.
2. Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що приймаючи наказ про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , податковий орган обмежився посиланнями на норми чинного законодавства, в тому числі норми Податкового кодексу України (далі - ПК України), якими визначено підстави для проведення фактичної перевірки платника податків.
При цьому, Головне управління ДПС в Івано-Франківській області (далі - ГУ ДПС в Івано-Франківській області, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року) жодним чином не обґрунтував, що саме зумовило необхідність проведення перевірки платника податків, наявність (отримання) якої саме інформації стало приводом для її проведення, а також не вказав мету перевірки, що має визначатися з підстав проведення перевірки. 
Позивач звертав увагу, що до перевірки були надані всі первинні документи про отримання товарів (походження товарних запасів), а також Форму ведення обліку товарних запасів, які повністю спростовують виявлені порушення, проте такі документи з невідомих причин не були враховані податковим органом під час проведення перевірки.
ІІ. Рішення судів першої, апеляційної інстанцій.
3. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року позов задоволено.
3.1. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, у зв`язку з процедурними порушеннями при призначенні та проведенні фактичної перевірки, оскільки податковим органом дотримано приписи статті 81 ПК України щодо форми та змісту наказу та наявності підстав для проведення фактичної перевірки.
Щодо безпосередньо правомірності податкового повідомлення-рішення суд зазначив, що висновок податкового органу про порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - Закон № 265/95-ВР) спростовується наявними у матеріалах справи та дослідженими судом доказами, є безпідставним та необґрунтованим, з огляду на що відсутні правові підстави для притягнення позивача до фінансової відповідальності на підставі вказаної статті Закону.
4. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ГУ ДПС у Дніпропетровській області залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року - без змін.
4.1. Суд апеляційної інстанції виснував, що відповідачем не дотримано процедури призначення перевірки, тому податкове повідомлення-рішення прийняте за наслідками такої перевірки є протиправним та підлягає скасуванню.
ІІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
5. Відповідач, не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
5.1. ГУ ДПС у Дніпропетровській області у касаційній скарзі зазначило підставою касаційного оскарження пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Крім того, скаржник посилається на порушення норм процесуального права.
5.2. Відповідач наголошує, суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах про достатність відображення в наказі підстави для проведення фактичної перевірки як нумераційного позначення відповідного пункту статті ПК України без розкриття його змісту.
5.3. Скаржник уважає, що в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року у цій справі відсутні висновки суду, які ґрунтуються на очевидних та беззаперечних доказах. Суд апеляційної інстанції при ухваленні рішення не з`ясував всі обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, не надав їм належну оцінку, не дослідив наявні у справі докази та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права.
Звертає увагу на окрему думку члена колегії суддів, яка розглядала цю справу в суді апеляційної інстанції, висловлену у цій справі, яка містить, зокрема, такі висновки:
суд апеляційної інстанції не надав оцінку безпосередньо податковому повідомленню-рішенню ГУ ДПС у Дніпропетровській області №0745850708 від 09 грудня 2024 року, яке було предметом оскарження;
наказ ГУ ДПС в Івано-Франківській області про проведення фактичної перевірки не може вважатися оформленим з істотним порушенням вимог чинного законодавства, оскільки він відповідає вимогам щодо відображення у ньому мінімально достатнього обсягу інформації щодо підстави для проведення перевірки. 
5.4. Обґрунтовуючи касаційну скаргу щодо порушень норм матеріального права податковий орган наполягає на правильності висновків акту перевірки та законності податкового повідомлення-рішення від 09 грудня 2024 року № 0747620708 про застосування штрафних санкцій на суму 1 306 544, 00 грн.
5.5. ГУ ДПС акцентує увагу на тому, що в акті фактичної перевірки, зафіксовано, що документи щодо походження товару до перевірки не надано. Натомість до перевірки надано договір комісії від 02.09.2024 №ЗО-02-09-24-ДК та акти приймання-передачі товарів до договору комісії від 02.09.2024 року, договір суборенди нежитлового приміщення від 14.08.2024.
Однак до перевірки не надано первинних документів щодо отримання (походження) товару в зазначеному магазині, електрону або паперову форму обліку товарних запасів із зазначенням вартості необлікованих в установленому порядку товарів, які перебувають в реалізації на суму 1 306 544,00 грн., отже твердження позивача про те, що під час проведення фактичної перевірки було надано «первинні документи обліку товару» не відповідає дійсності.
6. У відзиві на касаційну скаргу представник позивача наголошує на необґрунтованості доводів касаційної скарги та наполягає на тому, що наданні позивачем, як комісіонером на початок перевірки, документи, які є первинними саме в рамках комісійних правовідносин повністю спростовують склад об`єктивної сторони порушення п. 12 ст. 3 Закону №265/95-В, за яке передбачено відповідальність ст. 20 Закону №265/95-ВР.
7. У додаткових поясненнях представник позивача наполягає на протиправності спірного рішення та наводить висновки Верховного Суду, які вважає застосовними у цих правовідносинах.
8. 17 лютого 2026 року справа №160/820/25 надійшла на адресу Верховного Суду.
IV. Установлені судами фактичні обставини справи
9. Наказом начальника ГУ ДПС в Івано-Франківській області № 2894-п від 27 вересня 2024 року, з метою здійснення контролю за дотриманням суб`єктами господарювання порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій та дозвільних документів, вимог законодавства щодо встановлених державою фіксованих цін, граничних цін та граничних рівнів торговельної надбавки (націнки), дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками та відповідно до п.п.80.2.2, п.п.80.2.7, п. 80.2, ст. 80 ПК України, призначено проведення фактичної перевірки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 з 28.09.2024 року.
10. З направленнями на перевірку від 27 вересня 2024 року за №№ 5419, 5420, ГУ ДПС в Івано-Франківській області, ознайомлений працівник ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
11. За результатами цієї перевірки складено акт фактичної перевірки №17843/09/15/РРО/ НОМЕР_1 від 07 жовтня 2024 року та встановлено порушення пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР, а саме не ведення в порядку встановленому законодавством обліку товарних запасів за місцем їх реалізації на загальну суму 1 306 544 грн.
12. Згідно з висновками акту перевірки документи щодо походження товару до перевірки не надано. В ході проведення перевірки встановлено, що в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 з 28 вересня 2024 року. Однак до перевірки не надано первинних документів щодо отримання (походження) товару в зазначеному магазині, електрону або паперову форму обліку товарних запасів із зазначенням вартості необлікованих в установленому порядку товарів, які перебувають в реалізації на суму 1 306 544 грн.
13. Додатками до акту перевірки є акт приймання-передачі товарів від 28 вересня 2024 року, договір комісії від 02 вересня 2024 року, договір оренди приміщення, форма обліку товарних запасів, Х-звіт.
14. Позивачем 30 вересня 2024 року та 01 жовтня 2024 року додатково було надіслано ГУ ДПС в Івано-Франківській області засобами поштового зв`язку цінними листами заяву та наказ №3-3 від 16 вересня 2024 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 від 16 вересня 2024 року, повідомлення про прийняття працівника на роботу від 17 вересня 2024 року, квитанція №2 від 17 вересня 2024 року, акт прийому-передачі, форма ведення товарних запасів.
15. На підставі акту перевірки ГУ ДПС у Дніпропетровській області винесено податкове повідомлення-рішення № 0745850708 від 09 грудня 2024 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 1 306 544 грн.
V. Оцінка Верховного Суду
16. Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.
17. У доводах касаційної скарги податковий орган наполягає на доведеності ним наявності підстав для призначення і проведення фактичної перевірки та на помилковості висновків суду апеляційної інстанції про відсутність у посадових осіб податкового органу права на проведення фактичної перевірки на підставі наказ від 27 вересня 2024 року №2894-п.
18. Так, згідно з підпунктом 20.1.4 пунктом 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
19. Відповідно до абзацу першого пункту 75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
20. Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
21. Згідно з пунктом 80.1 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Водночас, попри відсутність необхідності попередження платника про проведення фактичної перевірки закон встановлює підставі та обов`язкові умови (обставини), що є необхідною передумовою для її здійснення. Перелік підстав, які зумовлюють проведення фактичної перевірки, окреслений у відповідних підпунктах пункту 80.2 статті 80 ПК України.
22. Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23 звернув увагу на наступне.
Правове формулювання пункту 80.2 статті 80 ПК України, контекст якої передбачає (встановлює) можливість проведення перевірки, як за наявності виключно (хоча б) однієї підстави, указаної в цій нормі, так і за наявності одночасно декількох таких підстав у їх сукупності, що є мірою достатності для виникнення у контролюючого органу права на призначення перевірки. Водночас запроваджене законодавцем правове регулювання у цій нормі зумовлює і певні особливості її застосування контролюючим органом, оскільки абзацом третім пункту 81.1 статті 81 ПК України закріплені обов`язкові вимоги до змісту наказу про призначення перевірки, зокрема, необхідність відображення у ньому підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом
Згідно з пунктом 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи-платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
За приписами підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
23. Отже, за висновком судової палати, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює.
24. При цьому Судом наголошено, що у спорах цієї категорії, перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним. 
25. Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.
26. До того ж, судова палата зазначила, що застосовними у спорах цієї категорії також є висновки Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №816/228/17, які відображені також і у низці постанов Верховного Суду, відповідно до яких, неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Якщо систематизувати цю судову практику щодо виявлених під час розгляду справи порушень норм податкового законодавства, допущених контролюючим органом під час призначення і проведення перевірки і обрання їх наслідків, вона полягає в тому, що кожне заявлене в межах конкретної справи порушення оцінюється судом на предмет його "істотності" чи "не істотності". Виявлення під час розгляду справ допущення контролюючим органом істотних порушень норм податкового законодавства (до прикладу, встановлення факту відсутності законних підстав для призначення перевірки), це за висновками Верховного Суду може спричиняти наслідки у вигляді скасування наказу про призначення перевірки та/або рішень, прийнятих за її наслідками. Водночас, ті процедурні порушення, які за своїм змістом не є істотними за практикою Верховного Суду таких наслідків не спричиняють.
27. Отже, з вищенаведеного вбачається, що підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах ПК України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло. Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення. Тоді, як встановлена судом протиправність наслідків перевірки з підстави порушення процедури її проведення є достатньою та самостійною підставою для скасування прийнятих за результатами її проведення рішень, що унеможливлює перехід до суті покладених в їх основу податкових правопорушень. 
28. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2026 року у справі №160/2957/24.
29. У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2026 року у справі №520/7463/25 Суд виснував, що на практиці накази про проведення фактичних перевірок нерідко стосуються багатьох суб`єктів господарювання, а тому надмірна деталізація фактичних обставин щодо кожного з них в одному документі може бути недоцільною та призводити до його перевантаження. У цьому аспекті посилання в наказі на відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України разом із зазначенням внутрішнього документа, який конкретизує фактичну підставу, може вважатися достатнім. Водночас у кожному конкретному випадку, якщо підстави позову обґрунтовані неправомірністю призначення перевірки, суди повинні перевірити наявність фактичних підстав більш предметно. 
30. За обставинами цієї справи та доводів касаційної скарги слід зазначити, що як у постанові судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23 (враховано судом першої інстанції) так і від 28 травня 2024 року у справі №280/1431/23, на яку посилався суд апеляційної інстанції, було сформульовано підхід щодо «мінімально допустимого обсягу інформації».
31. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виснував, що правовими підставами для проведення перевірки позивача були п.п.80.2.2 та п.п.80.2.7 п. 80.2 ст. 80 ПК України, що повністю узгоджується із формулюванням мети перевірки, що зазначена в наказі здійснення контролю за дотриманням суб`єктами господарювання порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій та дозвільних документів, вимог законодавства щодо встановлених державою фіксованих цін, граничних цій та граничних рівнів торговельної надбавки (націнки), дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками. Отже відсутні підстави для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення у зв`язку з процедурними порушеннями при призначенні та проведенні фактичної перевірки.
32. Судом першої інстанції установлено, що правовими підставами для призначення фактичної перевірки платника податків третьою особою у наказі від 27 вересня 2024 року №2894-п визначено підпункти 80.2.2 та 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України. 
33. Відповідно до пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема:
80.2.2. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;
80.2.7. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.
34. Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі №120/5729/20-а, від 12.10.2021 у справі №120/5229/20-а, від 11.07.2022 у справі №120/5728/20-а, від 21.12.2022 у справі №500/1331/21, від 05.07.2023 у справі №460/2663/22, від 17.08.2023 у справі №160/15431/21, від 27.11.2023 у справі №420/11790/22 зазначав, що формулювання конкретного змісту наказу є дискрецією контролюючого органу, однак, з обов`язковим дотриманням вимог норм абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо змісту наказу про проведення перевірки. У разі встановлення в одному підпункті статті декількох самостійних підстав для проведення перевірки, кожна з них не обов`язково має бути сформульована тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте повинна бути чітко визначена та відповідати правовій нормі. Виконання такої вимоги забезпечує розуміння суб`єктом господарювання причин, що зумовили проведення перевірки, а також кола питань, які можуть бути її предметом, залежно від підстави проведення. У такій ситуації, в разі виникнення спору щодо наявності дійсних підстав для проведення перевірки або обґрунтованості припущень щодо вчинення суб`єктом господарювання порушень, суд має можливість перевірити ці питання під час розгляду адміністративної справи.
35. Суд першої інстанції для встановлення існування відповідної фактичної підстави для проведення перевірки витребував у третьої особи податкову інформацію, на підставі якої був винесений відповідний наказ.
У матеріалах справи міститься:
лист ДПС України від 29 квітня 2024 року №12571/7/99-00-07-04-02-07, у якому зазначено про надходження інформації від громадянина ОСОБА_3 від 29 квітня 2024 року щодо можливих порушень при проведенні розрахунків за товари у торговій мережі під торговою маркою «ІНФОРМАЦІЯ_1», а саме здійснення реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту без видачі фіскальних чеків;
доповідна записка від Управління податкового аудиту щодо проведення фактичних перевірок господарських одиниць, у яких при проведенні обстежень чи за результатами аналізу встановлено ймовірні порушення вимог чинного законодавства: магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою АДРЕСА_1.
36. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного, у зв`язку з процедурними порушеннями при призначенні та проведенні фактичної перевірки.
37. Щодо доводів касаційної скарги про правильність висновків акту перевірки та правомірності застосування до позивача штрафних санкцій.
38. Слід зазначити, що у прохальній частині касаційної скарги ГУ ДПС у Дніпропетровській просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2025, проте обґрунтовуючи її доводи, наводить мотиви незгоди з рішенням суду першої інстанції щодо суті встановлених перевіркою порушень.
39. Верховний Суд уважає за необхідне зазначити, що правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначає Закон №265/95, дія якого поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
40. Розділ ІІ Закону №265/95-ВР врегульовує питання порядку проведення розрахунків суб`єктами господарювання. У статті 3, яка міститься у зазначеному розділі, перелічено низку обов`язків, які висуваються законодавцем до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
41. Так, пунктом 12 статті 3 Закону №265/95-ВР встановлено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані:
вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
42. Таким чином, пункт 12 статті 3 Закону №265/95-ВР зобов`язує суб`єктів господарювання (як юридичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців (за виключенням перелічених в абзаці 2 цієї норми осіб)) вести облік товарних запасів і у разі проведення перевірки надати документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження тих товарних запасів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Разом з тим, відповідальність за порушення вимог Закону №265/95-ВР унормована приписами розділу V цього Закону.
43. Так, стаття 20 Закону №265/95-ВР передбачає, що до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).
44. Таким чином, за змістом наведеної норми суб`єкт господарювання несе відповідальність (окремо або в сукупності) за:
1) здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку;
2) ненадання під час перевірки документів, які підтверджують саме облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
При цьому, відповідальність до суб`єкта господарювання може бути застосована як вчинення одного із таких порушень, так і за їх сукупність. 
45. Аналогічні висновки щодо тлумачення змісту вказаних норм Закону приведені у постановах Верховного Суду від 11 січня 2024 року у справі №420/12275/22, від 16 травня 2024 року у справі №280/176/23, від 27 серпня 2024 року у справі №300/2879/22, від 30 липня 2025 року у справі №380/6314/24, від 30 вересня 2025 року у справі №520/22949/24, від 14 квітня 2025 року у справі №160/13547/25.
46. У постанові від 27 грудня 2023 року у справі №280/1998/23 Верховний Суд зазначив, що ключовим елементом норми пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР (щодо обов`язку суб`єкта господарювання надати облікові документи) та статті 20 цього Закону (щодо відповідальності за ненадання таких документів) є словосполучення «товарні запаси, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу», яке міститься у кожній з цих норм. Отже, згідно з нормами пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР платник податків зобов`язаний надати облікові документи лише щодо товарів, які безпосередньо на момент перевірки знаходились у місці продажу, що, як встановив суд першої інстанції, й було виконано позивачем.
47. Згідно з пунктом 177.10 статті 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов`язані вести облік доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Облік доходів і витрат може вестися в паперовому та/або електронному вигляді, у тому числі через електронний кабінет. 
Фізичні особи - підприємці, які застосовують реєстратори розрахункових операцій відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» зобов`язані вести облік доходів та витрат в паперовому та/або електронному вигляді.
48. Також пунктом 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
49. На виконання норм статті 3 Закону №265/95-ВР, ПК України та підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №375, Міністерством фінансів України видано наказ від 3 вересня 2021 року №496 (останній зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 листопада 2021 року за №1411/37033), яким затверджено Порядок ведення обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку (далі - Порядок №496).
50. Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку №496 він визначає правила ведення обліку товарних запасів та поширюється на фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку (далі - ФОП), які відповідно до Закону зобов`язані вести облік товарних запасів та здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку, та осіб, які фактично здійснюють продаж товарів (надання послуг) та/або розрахункові операції в місці продажу (господарському об`єкті) такого ФОП.
51. Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку №496 облік товарних запасів здійснюється ФОП шляхом постійного внесення до Форми обліку інформації про надходження та вибуття товарів на підставі первинних документів, які є невід`ємною частиною такого обліку.
ФОП, яка здійснює діяльність у декількох місцях продажу (господарських об`єктах), веде облік товарних запасів також за кожним окремим місцем продажу (господарським об`єктом) на підставі первинних документів, які підтверджують отримання товарів такою ФОП або окремим місцем продажу (господарським об`єктом), та/або первинних документів на внутрішнє переміщення товарів між ФОП та його окремими місцями продажу (господарськими об`єктами). Первинні документи на внутрішнє переміщення товарів є невід`ємною частиною такого обліку.
52. За змістом пункту 2 розділу І Порядку №496 у цьому Порядку терміни вживаються в таких значеннях:
- документи, які підтверджують облік та походження товарів - Форма ведення обліку товарних запасів, визначена додатком до цього Порядку (далі - Форма обліку), та первинні документи;
- первинні документи - опис залишку товарів на початок обліку, накладні, транспортні документи, митні декларації, акти закупки, фіскальні чеки, товарні чеки, інші документи, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати постачальника та отримувача товару (найменування суб`єкта господарювання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) або код згідно з ЄДРПОУ суб`єкта господарювання, серія та номер паспорта / номер ID картки для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття РНОКПП та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку в паспорті), дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару.
Опис залишку товарів на початок обліку складається в довільній формі та має містити інформацію про: найменування товарів, наявних у такої ФОП на дату набуття ним обов`язку щодо ведення обліку товарних запасів, кількості таких товарів (із зазначенням одиниці виміру) та їх вартості, самостійно визначеної ФОП.
53. Згідно з пунктом 9 розділу ІІ порядку №496 заборонено продаж товарів, на які у місцях продажу таких товарів (господарських об`єктах) відсутні: первинні документи, записи про які внесено до Форми обліку; відповідні записи у Формі обліку про наявні первинні документи; первинні документи і записи у Формі обліку про такі первинні документи.
54. Відповідно до пункту 10 розділу ІІ порядку №496 форма обліку, первинні документи на товари мають зберігатись у місці продажу (господарському об`єкті) до моменту вибуття останньої одиниці товару, відображеної в таких первинних документах.
Такі документи щомісячно групуються в хронологічному порядку їх відображення у Формі обліку та/або підшиваються для подальшого зберігання разом із Формою обліку, в якій інформацію про такі документи відображено.
55. Пунктом 11 розділу ІІ Порядку №496 встановлено, що форма обліку, первинні документи, які підтверджують облік та походження товарів, надаються посадовій особі контролюючого органу на її вимогу під час проведення перевірки. У разі якщо оригінали первинних документів відсутні у місці продажу, посадовій особі контролюючого органу можуть бути надані копії таких первинних документів з подальшим пред`явленням їх оригіналів до закінчення перевірки (за потреби).
Такі документи надаються особисто ФОП або особою, яка фактично здійснює продаж товарів (надання послуг) та/або розрахункові операції в місці продажу (господарському об`єкті) такої ФОП.
Форма обліку в електронній формі на вимогу посадових осіб контролюючого органу має бути візуалізована у форматі, який дозволяє такій особі здійснити його перегляд та/або копіювання.
56. Аналізуючи положення Порядку №496 у сукупності Верховний Суд у своїй постанові від 08 січня 2026 року у справі №140/844/25 дійшов висновку, що обов`язок фізичної особи-підприємця щодо ведення обліку товарних запасів та зберігання первинних документів безпосередньо пов`язаний із наявністю конкретних товарів у місці продажу (господарському об`єкті). Первинні документи та форма обліку мають зберігатися у такому місці лише до моменту вибуття останньої одиниці товару, відображеної у відповідних первинних документах.
57. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №280/6422/22, у якій, серед іншого, зазначено, що для встановлення факту ненадання документів на підтвердження обліку та походження товарів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу, першочергово необхідно встановити, який саме товар станом на момент перевірки зберігається у місці продажу. Відповідно, лише у разі встановлення контролюючим органом, що у місці продажу на момент проведення перевірки фактично знаходився конкретний товар, який не внесений до форми обліку та щодо якого відсутні первинні документи, наявні підстави для застосування до суб`єкта господарювання фінансової санкції, передбаченої статтею 20 Закону №265/95-ВР.
58. У постанові Верховного Суду від 07 квітня 2026 року у справі №420/36506/24 Верховний Суд виснував:
«Фактично аргументи податкового органу щодо ненадання окремих документів ґрунтуються на аналізі реальності здійснення господарської операції за договором комісії, яка може бути перевірена податковим органом лише під час проведення відповідної (документальної) перевірки платника податків. Натомість, предметом фактичної перевірки є дотримання платником податків (позивачем) норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Отже, реальність виконання умов договору комісії не є предметом розгляду у цій справі, а тому ненадання вказаних документів не підтверджує і не спростовує ведення чи не ведення позивачем обліку товарів, що знаходилися у місці продажу.».
59. Судом першої інстанції установлено, що в акті перевірки податковий орган зазначив:
позивачем не забезпечено ведення в установленому порядку обліку товарних запасів за місцем їх реалізації на суму 1 306 544, 00 грн. 
документи щодо походження товару до перевірки не надано, натомість до перевірки надано договір комісії від 02.09.2024 №ЗО-02-09-24-ДК та акти приймання-передачі товарів до договору комісії від 02.09.2024, договір суборенди нежитлового приміщення від 14.08.2024;
до перевірки не надано первинних документів щодо отримання (походження) товару в зазначеному магазині, електрону або паперову форму обліку товарних запасів із зазначенням вартості необлікованих в установленому порядку товарів, які перебувають в реалізації на суму 1 306 544 грн. 
60. Суд першої інстанції надав оцінку умовам договору комісії між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , акту від 02 вересня 2024 року приймання-передачі товарів до договору комісії ФОП ОСОБА_4 , яким було передано ФОП ОСОБА_1 товару в кількості 885 шт на загальну суму 1 306 544 грн., розміру штрафної санкції, визначений податковим органом на підставі загальної вартості всіх товарів
61. При цьому суд першої інстанції зазначив, що зняття залишків товарних запасів у приміщенні, де здійснює торгівельну діяльність позивач під час перевірки не проведено, як і не проведено інвентаризацію товару, що знаходився у приміщенні. Тобто, визначення розміру штрафних санкцій відбулось без урахування можливого продажу позивачем товарів у період з 02 вересня 2024 року по 07 жовтня 2024 року (дата закінчення перевірки). Відповідно до матеріалів справи, тільки 28 вересня 2024 року відбувся продаж товарів на суму 649 грн.
62. Суд першої інстанції урахував той факт, що безпосередньо до перевірки посадовим особам податкового органу надано акт приймання-передачі товарів від 28 вересня 2024 року, договір комісії від 02 вересня 2024 року, договір оренди приміщення, форма обліку товарних запасів, Х-звіт. Також позивачем 30 вересня 2024 року та 01 жовтня 2024 року додатково було надіслано ГУ ДПС в Івано-Франківській області засобами поштового зв`язку, зокрема, акт прийому-передачі, форму ведення товарних запасів.
63. Суд першої інстанції виснував, що попри надання вказаних документів, податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем порядку ведення обліку товарних запасів, зазначивши, що не надано первинних документів щодо отримання (походження) товару в зазначеному магазині, електрону або паперову форму обліку товарних запасів із зазначенням вартості необлікованих в установленому порядку товарів, надані не були. При цьому, ігноруючи надані позивачем документи та стверджуючи про неподання та відсутність первинних документів щодо отримання в акті фактичної перевірки не зазначено, що до форми «обліку товарних запасів» є якісь зауваження, а тому доводи, що у форму було вписано лише договори комісії та акти приймання-передачі товарів, які за своїм функціональним призначенням не є первинними документами є не спроможними та не покладенні в основу оскаржуваного рішення.
64. Отже у цій справі суд першої інстанції установив, що позивачем надано до перевірки документи, які підтверджують належний облік товарних запасів за місцем їх реалізації та надав їм належну оцінку з урахуванням специфіки господарської діяльності позивача, а саме: здійснення комісійної торгівлі, у контексті вимог законодавства щодо ведення обліку товарних запасів за місцем продажу.
65. Стаття 308 КАС України встановлює межі перегляду судом апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
66. Відповідно до частини 3 статті 322 КАС України мотивувальна частина постанови суду апеляційної інстанції складається з:
а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин;
б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;
в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи та (або) інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;
ґ) висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.
67. Такі норми кореспондуються з положеннями частин другої та третьої статті 242 цього ж Кодексу, згідно з якими законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
68. У постанові від 6 жовтня 2020 року у справі №540/1927/19 Верховний Суд вказав, що КАС України встановлено обов`язок суду апеляційної інстанції зазначати в мотивувальній частині мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
69. Отже, Верховний Суд послідовно у своїй правозастосовчій практиці постійно підкреслює необхідність дотримання процесуальних вимог (статті 322 КАС України) щодо змісту мотивувальної частини рішень судів першої та апеляційної інстанцій та надання мотивованої оцінки важливим аргументам сторін, якими вони обґрунтовують свою позицію.
70. Верховний Суд звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наказ від 27 вересня 2024 року № 2894-п не може вважатися правомірним, а тому, з огляду на приписи пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючого органу не мали права приступати до проведення фактичної перевірки платника податків без наявності передбачених законом підстав.
Водночас суд першої інстанції установив, що наказ податкового органу є правомірним.
71. Отже, суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про невідповідність наказу вимогам Податкового кодексу України та відсутність у посадових осіб контролюючого органу права розпочати проведення фактичної перевірки, одночасно погодився з висновками суду першої інстанції про правомірність цього ж наказу.
72. Таким чином, установивши невідповідність наказу вимогам ПК України та зазначивши, що посадові особи контролюючого органу не мали права приступати до проведення фактичної перевірки за відсутності законних підстав для її проведення, суд апеляційної інстанції дійшов взаємовиключних висновків. З одного боку, у мотивувальній частині постанови він фактично визнав наказ неправомірним, а з іншого - зазначив про правильність висновків суду першої інстанції щодо його правомірності та залишив рішення суду першої інстанції без змін.
73. Також Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 246 КАС України мотивувальна частина постанови суду апеляційної інстанції повинна містити мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на неї.
74. У цій справі суд апеляційної інстанції, дійшовши взаємовиключних висновків щодо правомірності наказу та наявності підстав для проведення фактичної перевірки, за результатами апеляційного перегляду не надав оцінки доводам апеляційної скарги щодо встановлених порушень і застосування штрафних санкцій, а також не навів мотивів відхилення відповідних аргументів.
75. За правилами пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
76. Відповідно до пункту 1 частини другої, частини четвертої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
77. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
78. Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу в межах доводів скаржника, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, та повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 КАС України, дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим та на підставі частини другої статті 353 цього Кодексу, оскаржену постанову належить скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
79. Під час нового розгляду справи слід взяти до уваги викладене в цій постанові Верховного Суду, повно і всебічно встановити обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин, охоплюються предметом доказування й мають значення для правильного вирішення спору між сторонами, надати належну і повну юридичну оцінку обставинам справи та усім аргументам учасників справи, перевірити їх доказами, та постановити рішення відповідно до вимог 242 КАС України.
VII. Судові витрати
80. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
81. Керуючись статтями 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - задовольнити частково.
2. Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року - скасувати, справу №160/820/25 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
3. Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і не може бути оскаржена.

Головуючий О. О. Шишов
Судді І. А. Васильєва
М. М. Яковенко