ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2026 року 

м. Київ

справа № 354/419/16-ц
провадження № 61-450св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Яремчанська міська рада, ОСОБА_5 , приватний нотаріус Вірстюк Тарас Васильович, Акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Львів»,
треті особи: приватний нотаріус Питлюк Василь Іванович, Служба у справах дітей як орган опіки та піклування Яремчанської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Класік-Авто», Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервісний центр «Діамант»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника - адвоката Романка Василя Михайловича, на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 червня 2025 року у складі судді Остап`юк М. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Пнівчук О.В., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У червні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Яремчанської міської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Вірстюка Т. В., ОСОБА_3 , Акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Львів» (далі - АТ АКБ «Львів»), треті особи: приватний нотаріус Питлюк В. І., Служба у справах дітей як орган опіки та піклування Яремчанської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Класік-Авто» (далі - ТОВ «Класік-Авто»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервісний центр «Діамант» (далі - ТОВ «Сервісний центр «Діамант»), про визнання недійсними довіреності, договору дарування, договору іпотеки, визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовну заяву обґрунтували тим, що їх дідові та бабі згідно зі свідоцтвом про право власності від 06 листопада 1992 року № НОМЕР_1 належав житловий будинок АДРЕСА_1 . Після смерті діда й баби спадщину фактично прийняли, але не оформили їхні діти: відповідач ОСОБА_4 та їхня мати ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Наголошували, що за життя їхній матері належала на праві власності земельна ділянка площею 0,1779 га, кадастровий номером 2611000000:04:001:0025. Однак відповідач ОСОБА_4 , скориставшись тим, що їхня мати ОСОБА_6 була психічно хворою, оформив на себе від її імені довіреність, на підставі якої подарував належну їй земельну ділянку відповідачці ОСОБА_5 . 

Також наголошували, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їм стало відомо, що на час подання позовної заяви власником вказаної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_3 , який за рішенням Яремчанської міської ради від 06 грудня 2007 року № 181-12/2007 змінив цільове призначення землі, збільшив її площу з 0,1779 га до 0,4579 га, шляхом об`єднання вказаної земельної ділянки з іншими трьома земельними ділянками, та виготовив проект землеустрою під будівництво відпочинкового комплексу. В подальшому ОСОБА_3 двічі передав вказану земельну ділянку в іпотеку. 

Переконували, що незаконне відчуження спірної земельної ділянки призвело до порушення їхніх спадкових прав.

З огляду на викладене ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд:

- визнати недійсною довіреність від 14 липня 2004 року серії BBE № 997175, посвідчену приватним нотаріусом Вірстюком Т. В. і зареєстровану в реєстрі за № 1957;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, укладений між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 зареєстрований в реєстрі від 15 липня 2004 року № 1605, посвідчений приватним нотаріусом Питлюком В. І.;

- визнати недійсним договір іпотеки від 08 серпня 2008 року, укладений між АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (далі - ЛМНО) Тертичною Е. П. та зареєстрований у реєстрі за № 8891;

- визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом, кожному по 1/2 частки, на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом кожному по 1/2 частки, земельної ділянки площею 0,1779 га, на АДРЕСА_2 , кадастровий номер 2611000000:04:001:0025;

- витребувати від АТ АКБ «Львів» і ОСОБА_3 на їх користь земельну ділянку площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, та житловий будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Яремчанського міського суду від 05 червня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, оскільки оспорювана довіреність від 14 липня 2004 року та укладений на її підставі договір дарування земельної ділянки від 15 липня 2004 року не відповідають вимогам закону. Зокрема, такі правочини були оформлені з порушенням порядку вчинення нотаріальних дій; відчуження спірного майна відбулося без дозволу органу опіки та піклування, незважаючи на наявність у ОСОБА_6 як власника такого майна неповнолітньої дитини та порушення її майнових права та інтересів. 

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що такі позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, та відсутністю доведення позивачами поважності причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діяв адвокат Романко В. М., задоволено частково. Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 червня 2025 року скасовано та ухвалено у цій справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки позовна давність застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що:

- позовні вимоги про визнання недійсними довіреності від 14 липня 2004 року та укладеного на її підставі договору дарування земельної ділянки від 15 липня 2004 року є необґрунтованими, оскільки оспорювана довіреність містить усі необхідні реквізити: дату, відомості про сторони та підпис довірительки ОСОБА_6 . Відсутність у цій довіреності ідентифікаційного коду ОСОБА_4 та наявність незастережених нотаріусом дописів є порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами Україні, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій), однак вони по своїй суті не можуть бути самостійною підставою для визнання цього правочину недійсним. Доводи позивачів про те, що їхня мати ОСОБА_6 через психічне захворювання не могла усвідомлювати значення своїх дій, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Крім того, оскільки відчужена земельна ділянка, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, мала цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, і на ній, згідно з висновком комплексної судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 17 червня 2024 року № 17/06/24, не було розташовано жодних житлових будівель, то житлові та майнові права неповнолітнього на той час ОСОБА_2 порушені не були, а отже, обов`язкова згода органу опіки та піклування для вчинення від імені довірительки ОСОБА_6 цього правочину була не потрібна;

- позовні вимоги про визнання за позивачами права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, в порядку спадкування за законом є також необґрунтованими, оскільки після смерті матері позивачів - ОСОБА_6 спадкова справа не відкривалася, позивачі із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися; спірна земельна ділянка була відчужена за життя спадкодавиці й правочини щодо її відчуження не визнані недійсними, тому це майно не входило до складу спадщини на момент ії відкриття; позивачі не надали суду жодних доказів того, що зруйнований аварійний будинок належав їхній матері чи фізично розташовувався в межах спірної земельної ділянки; позивачі перебували на повному державному утриманні, а ОСОБА_2 у 2013 році як дитині, позбавленій батьківського піклування, державою було надано у власність інший житловий будинок;

- правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки від 08 серпня 2008 року та витребування спірного майна з чужого незаконного володіння відсутні, оскільки встановлені за договором іпотеки обтяження щодо земельної ділянки були офіційно припинені в державному реєстрі ще 20 травня 2013 року; оспорювання наступних договорів та рішень органів місцевого самоврядування є неефективним способом захисту права первісного власника; відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки придбав це майно за відплатним договором; спірна земельна ділянка площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, як самостійний об`єкт цивільних прав припинила своє існування, оскільки була об`єднана відповідачем з іншими трьома ділянками в один об`єкт площею 0,4579 га з новим цільовим призначенням - для будівництва відпочинкового комплексу.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У січні 2026 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх представник Романко В. М. із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою нарішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 червня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Як на підставу касаційного оскарження заявники посилаються на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 761/21897/16-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 727/8771/17, від 02 березня 2021 року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 21 липня 2022 року у справі № 922/3308/20 та інших постановах (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Також заявники вказують на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що є підставою для скасування їх судових рішень та направлення справи на новий розгляд (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не надали належної оцінки факту протиправного внесення приватним нотаріусом рукописного допису до тексту оспорюваної довіреності від 14 липня 2004 року без відома, погодження та додаткового підпису довірительки ОСОБА_6 , що призвело до зміни її реального волевиявлення;

- не врахували, що правочини батьків не можуть суперечити інтересам їхніх неповнолітніх дітей;

- безпідставно відхилили посилання заявників на те, що оспорювана довіреність на укладення договору дарування, в якій не були вказані імені обдаровуваного, є нікчемною.

- не звернули увагу на те, що ОСОБА_6 була психічно хворою особою, яка через тривалу хворобу не усвідомлювала значення своїх дій, а також була неграмотна.

Також касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- проігнорував клопотання заявників про витребування матеріалів їх особистих справ зі спеціальної школи-інтернату та особистої медичної справи їхньої померлої матері з психіатричного кабінету;

- безпідставно відмовив у призначенні у справі посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення дієздатності дарувальника ОСОБА_6 ;

- не врахував факту наявності зловмисної домовленості представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 з ОСОБА_5 з метою відчуження спірного майна;

- не звернув увагу на очевидну недобросовісність у діях ОСОБА_3 ;

- встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме: висновку комплексної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, який був виконаний в умовній системі координат без прив`язки до геодезичної мережі, через що експерт взагалі не мав технічної можливості встановити точне місцерозташування спірного будинку АДРЕСА_1 ;

- сформулював свої висновки на припущеннях, зазначивши про відсутність порушень майнових прав неповнолітнього на той час ОСОБА_2 на тій підставі, що будинок нібито знаходиться поза межами спірної ділянки, хоча сам експерт у дослідженні визнав неможливість зіставлення координат ділянок та точного визначення розташування будівлі;

- не звернув увагу на те, що до складу майнових прав неповнолітніх належить не тільки житловий будинок та земельна ділянка на його обслуговування, але й інше нерухоме майно батьків, яким діти користуються та через «право очікування» можуть отримати в майбутньому;

- не надав належної оцінки всім доводам та аргументам заявників тощо.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх представника Романка В. М. від інших учасників справи не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 січня 2026 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх представника Романка В. М. на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 червня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх представника Романка В. М. з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Яремчанського міського суду Івано-Франківської області матеріали справи № 354/419/16; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У лютому 2026 року матеріали справи № 354/419/16 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2026 року справу № 354/419/16-ц призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що позивачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особами з інвалідністю другої групи з дитинства довічно згідно з пенсійними посвідченнями від 23 грудня 2015 року серії: № НОМЕР_2 та від 04 липня 2013 року серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є матір`ю позивачів відповідно до свідоцтва про народження від 14 вересня 1984 року серії НОМЕР_4 та свідоцтва про народження від 04 січня 1995 серії НОМЕР_5 .

Медична документація від 31 травня 1988 року № 1766/88, від 16 червня 1992 року № 551/92, виписки з історії хвороби, свідчать про те, що ОСОБА_6 відставала в розумовому розвитку, встановлений діагноз: пропфшизофренія, параноїдна форма, параноїчний синдром на фоні вираженого емоційно-вольового дефекту особистості.

Висновок Відділу освіти м. Яремче про неможливість ОСОБА_6 брати участь в особистому вихованні сина ОСОБА_2 , 1994 року народження, свідчить про те, що «мати ОСОБА_2 - ОСОБА_6 вихованням дітей не займається, у діях, в розмові, в поведінці вбачаються психічні розлади. Прийнято рішення направити ОСОБА_2 у Долинський дошкільний будинок». 

Відповідно до паспортних даних ОСОБА_6 , її зареєстроване місце проживання з 15 грудня 1992 року є АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 .

Відповідно до листа державного нотаріуса Яремчанської державної нотаріальної контори від 11 березня 2025 року № 107/01-16 після смерті ОСОБА_6 спадкова справа не заводилась.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 13 липня 2004 року серії ІФ № 097763 ОСОБА_6 була власницею земельної ділянки площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, цільове призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Вказаний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010429800365 і виданий на підставі рішення Яремчанської міської ради від 20 травня 2004 року № 200-4/2004. Земельна ділянка розташована на АДРЕСА_2 . Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. Згідно з планом меж земельної ділянки до державного акта, на вказаній земельній ділянці відсутній житловий будинок.

14 липня 2004 року ОСОБА_6 , на підставі довіреності, нотаріально засвідченої приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюк Т. Б. та яка зареєстрована в реєстрі №1957, уповноважила ОСОБА_4 подарувати ОСОБА_5 або продати за ціну та умовах на його розсуд належну їй вказану земельну ділянку.

15 липня 2004 року ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_6 , на підставі довіреності від 14 липня 2004 року подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, уклавши договір дарування.

Надалі ОСОБА_5 на підставі зазначеного договору дарування оформила державний акт на право власності на земельну ділянку від 22 липня 2004 року серії ІФ087978, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010429800372.

22 вересня 2005 року ОСОБА_5 продала вказану земельну ділянку ОСОБА_3 

ОСОБА_3 , крім цієї земельної ділянки площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, купив ще три земельні ділянки: земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0049; земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0050; земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0029. Всі ці земельні ділянки розташовані на АДРЕСА_1 .

У 2006 році на замовлення ОСОБА_3 . Приватне підприємство «Геопростір» розробило технічний звіт з переоформлення державних актів на ці земельні ділянки та підготовки до видачі нових державних актів на вказані вище земельні ділянки.

На підставі рішення сесії Яремчанської міської ради від 06 грудня 2007 року № 181-12/2007 ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на землю від 09 квітня 2008 року серії ЯЕ № 826376, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010829800290.

Відповідно до витягу з Державного реєстру земель від 08 серпня 2008 року № 22 земельна ділянка площею 0,4579 га, розташована на АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва відпочинкового комплексу. Право власності на земельну ділянку виникло на підставі рішення сесії Яремчанської міської ради від 06 грудня 2007 року № 181-12/2007.

Між Закритим акціонерним товариством акціонерним комерційним банком «Львів» (далі - ЗАТ АКБ «Львів») та ОСОБА_3 08 серпня 2008 року укладено договір іпотеки, на забезпечення виконання кредитного договору від 08 серпня 2008 року № 101, укладеного між ЗАТ АКБ «Львів» та позичальником Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервісний центр «Діамант». Відповідно до цього договору ОСОБА_3 передав в іпотеку належну йому на праві приватної власності земельну ділянку, загальною площею 0,4579 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 2611000000:04:001:0025.

Крім того, вказана земельна ділянка 08 серпня 2008 року передана ОСОБА_3 в іпотеку за зобов`язанням Товариства з обмеженою відповідальністю «Класик-Авто» перед ЗАТ АКБ «Львів» (договір іпотеки від 08 серпня 2008 року № 8893).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, 20 травня 2013 року обтяження на земельну ділянку площею 0,4579 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, припинені.

На момент розгляду цієї справи ОСОБА_3 володів на праві власності земельною ділянкою кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, площею 0,4579 га, яка сформована за рахунок об`єднання чотирьох земельних ділянок, серед яких земельна ділянка матері позивачів ОСОБА_6 , площею 0,1779 га. Інформація про зареєстровані обтяження на цю земельну ділянку відсутня.

Крім того, відповідно до акта від 30 листопада 2015 року, складеного депутатом міської ради Павлюком В. С. та засвіченого підписом секретаря міської ради Губарчуком В. М., на АДРЕСА_1 знаходиться старий житловий будинок, частина покрівлі провалилась, будинок знаходиться в аварійному стані і не придатний до проживання.

На фотографіях до акта, зроблених 24 листопада 2015 року, зафіксовано залишки житлового будинку. Фото, виготовлені 08 грудня 2023 року, свідчать про те, що вказаний будинок перебуває у стані руйнування.

За результатами візуально-інструментального обстеження, проведеного 04 квітня 2024 року під час експертизи, встановлено, що будинок на АДРЕСА_1 знаходиться у зруйнованому стані.
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 17 червня 2024 року № 17/06/24, житловий будинок не знаходиться в межах земельної ділянки площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, на АДРЕСА_2 , що раніше належала ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 087978, виданого 22 січня 2004 року на підставі договору дарування від 15 липня 2004 року ВВЕ 997475, реєстраційний номер № 1605.

За інформацією відділу Держгеокадастру у м. Яремче Івано-Франківської області від 02 березня 2017 року № 273/05-05/20 та від 24 січня 2017 року № 50/05-05/20, надану на адвокатські запити адвоката Романка В. М., відділ не володіє матеріалами інвентаризації земель, здійснених за 1970-1995 роки, та земельними книгами щодо користувачів (власників) земельних ділянок. Земельно-кадастрові, поземельні книги за 1970-1995 роки щодо землекористувачів (власників) земельної ділянки на АДРЕСА_1 відсутні.

Відповідно до довідки Яремчанського міського управління земельних ресурсів № 953 за ОСОБА_6 по земельно-кадастрових книгах рахується 0,15 га землі на АДРЕСА_1 .

Згідно зі свідоцтвом № НОМЕР_1 на право особистої власності на жилий будинок від 06 листопада 1992 року спірний житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 , належав на праві особистої власності ОСОБА_8 .

Відповідно до реєстрового напису на документі про право особистої власності жилий будинок в цілому зареєстрований в Коломийському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за ОСОБА_8 та записаний в реєстрову книгу за реєстровим №1835 06 листопада 1992 року.

Зміст свідоцтва свідчить про те, що останнє видано на підставі рішення виконкому Яремчанської Ради народних депутатів від 20 травня 1992 року № 64.

Зміст інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме із заяви, яка міститься в ній, свідчить про те, що відповідач ОСОБА_4 звертався до Коломийського МБТІ у 1991 році з проханням провести обстеження будинку та виготовити довідку для спадщини на будинок на АДРЕСА_1 .

Виконавчим комітетом Яремчанської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області прийнято рішення від 20 травня 1992 року № 64 про оформлення свідоцтва про право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_8 .. Свідоцтво про право власності на вказаний будинок видано ОСОБА_4 для оформлення спадщини.

Право власності на вказаний житловий будинок було оформлено на ім`я ОСОБА_8 на основі акта обстеження від 02 березня 1992 року, у якому є посилання на покази свідка ОСОБА_9 , 1919 року народження, що цей будинок будувався для ОСОБА_8 .

Свідоцтво на право особистої власності № НОМЕР_1 на жилий будинок на АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_8 оформлено 06 листопада 1992 року.

Відповідно до записів у актах про народження від 1955 року № 11 ОСОБА_6 та від 20 березня 1967 року № 28 ОСОБА_4 відомості про батька відсутні.

Згідно з відповіддю Надвірнянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Надвірнянському районі Івано-Франківської області від 12 березня 2025 року № 8/32.14.6-18 актового запису про смерть ОСОБА_8 не виявлено.

Відповідно до інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 , домовласником (користувачем) домоволодіння записана ОСОБА_10 . 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. 

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними довіреності та договору дарування земельної ділянки 

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, другою статті 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи
в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала
у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з частиною першою статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до частини першої статті 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи, яка переглядається, свідчать та встановлено судами попередніх інстанцій, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 13 липня 2004 року серії ІФ № 097763 мати позивачів - ОСОБА_6 була власницею земельної ділянки площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, на АДРЕСА_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до оскаржуваної довіреності ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_4 відчужити (подарувати чи продати) ОСОБА_5 саме вказану земельну ділянку площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025.
15 липня 2004 року ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_6 , на підставі довіреності від 14 липня 2004 року подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до висновку експерта, виготовленого у цій справі за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 17 червня 2024 року № 17/06/24, будівля, зокрема, житловий будинок не заходиться в межах земельної ділянки площею 0,1779 га.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про визнання недійсними довіреності від 14 липня 2004 року та укладеного на її підставі, договору дарування земельної ділянки від 15 липня 2004 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вони є необґрунтованими.

Апеляційний суд правильно виходив із того, що оспорювана довіреність  ОСОБА_6 містить усі необхідні реквізити: дату, відомості про сторони та підпис довірительки. 

Також апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що обставини того, що мати позивачів ОСОБА_6 через психічне захворювання не могла усвідомлювати значення своїх дій, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. 

Крім того, апеляційний суд правильно виходив із того, що оскільки відчужена земельна ділянка, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, мала цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, і на ній, згідно з висновком комплексної судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 17 червня 2024 року № 17/06/24, не було розташовано жодних житлових будівель, то житлові та майнові права неповнолітнього на той час ОСОБА_2 порушені не були, а отже, обов`язкова згода органу опіки та піклування для вчинення від імені довірительки ОСОБА_6 цього правочину була не потрібна.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відхилили посилання заявників на нікчемність оспорюваної довіреності через нібито відсутність у ній імені обдаровуваного, є безпідставними оскільки судами попередніх інстанцій у цій справі на підставі дослідження змісту правочину встановлено, що в тексті довіреності від 14 липня 2004 року було чітко визначено особу обдаровуваної - ОСОБА_5 , якій довірителька ОСОБА_6 уповноважила свого представника подарувати або продати належну їй земельну ділянку.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки факту протиправного внесення приватним нотаріусом рукописного допису до тексту оспорюваної довіреності від 14 липня 2004 року без відома, погодження та додаткового підпису довірительки ОСОБА_6 , що призвело до зміни її реального волевиявлення, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як свідчить зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку цим обставинам, обґрунтовано зазначивши, що незастережені нотаріусом дописи є процедурним порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, однак вони не є самостійною підставою для визнання правочину недійсним. Оспорювана довіреність містить усі обов`язкові реквізити, визначений обсяг дій та особистий підпис довірительки ОСОБА_6 , тоді як позивачі не надали належних і допустимих доказів на підтвердження факту неправомірної видачі документа або викривлення волі їх матері.

Натомість Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судом першої чи апеляційної інстанцій, та встановлювати нові обставини справи. 

Посилання у касаційній скарзі на те, що правочини батьків не можуть суперечити інтересам їхніх неповнолітніх дітей, Верховний Суд відхиляє, оскільки за результатами дослідження матеріалів цієї справи, апеляційним судом правильно встановлено відсутність порушень майнових чи житлових прав позивачів як дітей ОСОБА_6 . Спірна земельна ділянка мала цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, і в її межах не було розташовано будь-яких житлових споруд, як і відсутні докази належності розташованого в іншому місці зруйнованого будинку матері позивачів. 

Крім того, апеляційний суд у цій справі правильно встановив, що оспорюваний договір дарування не стосувався безпосередніх житлових або майнових прав неповнолітнього на той час ОСОБА_2 , який перебував на забезпеченні держави у навчально-виховному закладі, а після повноліття був забезпечений житлом як дитина, позбавлена батьківського піклування, згоди органу опіки та піклування на відчуження вказаної землі закон не вимагав. З огляду на це, апеляційний суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних довіреності та договору дарування недійсними з мотивів порушення інтересів дитини.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд проігнорував клопотання заявників про витребування матеріалів їх особистих справ зі спеціальної школи-інтернату та особистої медичної справи їхньої померлої матері з психіатричного кабінету, Верховний Суд відхиляє, оскільки зміст оскаржуваної постанови свідчить про те, що суд апеляційної інстанції належним чином дослідив та встановив обставини, пов`язані як із перебуванням позивачів у відповідних закладах, так і зі станом психічного здоров`я спадкодавця. Суд надав правову оцінку наявній у матеріалах справи медичній документації ОСОБА_6 за 1988 і 1992 роки та випискам з історії її хвороби, обґрунтовано вказавши на відсутність у матеріалах справи належних і допустимих доказів (зокрема, експертного висновку), які б підтверджували, що в силу свого захворювання вона не могла усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними саме на момент видачі довіреності 14 липня 2004 року. 

Обставини щодо навчання ОСОБА_2 у допоміжній школі-інтернаті, а ОСОБА_1 - у ПТУ та їхнього перебування під повною опікою і піклуванням держави були безпосередньо враховані апеляційним судом при оцінці доводів апеляційної скарги. 

З огляду на це, неотримання судом додаткових матеріалів паперових особистих справ із закладу освіти за наявності інших достатніх доказів не призвело до неповноти дослідження обставин справи та не вплинуло на правильність правових висновків суду.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявників про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення дієздатності дарувальника ОСОБА_6 , Верховний Суд також відхиляє з огляду на таке.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Підставою проведення у справі судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.
Водночас згідно зі статтею 15 Закону України «Про судову експертизу» витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров`я України у цивільних і господарських справах відшкодовуються в порядку, передбаченому чинним законодавством. Проведення інших експертних досліджень і обстежень державними спеціалізованими установами здійснюється за рахунок замовника.

Відповідно до частини сьомої статті 72 ЦПК України експерт має право на оплату виконаної роботи та на компенсацію витрат, пов`язаних з проведенням експертизи і викликом до суду.

Пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи.

У частині шостій статі 139 ЦПК України визначено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплата робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно з матеріалами справи, 03 липня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діяв адвокат Романко В. М., із застосуванням засобів поштового зв`язку подали до Івано-Франківського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 червня 2025 року, в якій, зокрема, виклали клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи їхньої матері ОСОБА_6 (т. 8 а. с. 59-63).

Заявники вказали на те, що за наданою ними та витребуваною судом медичною документацією матері позивачів ОСОБА_6 очевидно, що довірителька ОСОБА_6 хворіла на психічну хворобу: пропфшизофренія, параноїдна форма, параноїчний синдром на фоні вираженого емоційно-вольового дефекту особистості.

Просили суд на вирішення посмертної судово-психіатричної експертизи поставити питання: 

- якими психічними розладами чи захворюваннями страждала ОСОБА_6 , 1955 року народження, жителька АДРЕСА_1 ?

- чи в повній мірі вона здатна була усвідомлювати значення своїх дій, вільно ними керувати та реалізовувати дії на момент видачі та посвідчення 14 липня 2004 року довіреності від її імені?
У судовому засіданні апеляційного суду представник позивачів вказав на неможливість позивачів здійснити оплату за проведення заявленої посмертної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діяв адвокат Романко В. М., про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи залишено без задоволення (т. 8 а. с. 200).

Постановляючи вказану ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що чинним законодавством передбачено проведення експертизи спеціалізованими установами у цивільному судочинстві виключно на платній основі за рахунок замовника. Така оплата експертизи в цивільній справі проводиться в обов`язковому порядку за рахунок сторони, яка порушила відповідне клопотання, тобто в цьому випадку сторони позивачів. Таким чином, за наявності відмови позивачів оплатити заявлену ними судову експертизу, що унеможливить її проведення, вказане клопотання слід залишити без задоволення.

Отже, наведене свідчить про те, що вирішуючи заявлене у цій справі заявниками клопотання про призначення у цій справі посмертної судово-психіатричної експертизи їх матері, апеляційний суд дотримався вимог ЦПК України та навів належні обґрунтування мотивів ухвалення свого судового рішення щодо відмови у задоволенні клопотань сторони позивача. Підстави для скасування такого процесуального судового рішення апеляційного суду відсутні.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував факту наявності зловмисної домовленості представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 з ОСОБА_5 з метою відчуження спірного майна, є безпідставними, оскільки матеріали цієї цивільної справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наміру представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 діяти виключно всупереч інтересам довірителя, як і доказів усвідомлення третьою особою факту заподіяння такої шкоди. Для кваліфікації правочину за статтею 232 ЦК України необхідною умовою є встановлення умислу та попередньої змови між сторонами, що не може ґрунтуватися на припущеннях позивачів чи самому факті безоплатності договору дарування. Натомість апеляційний суд у цій справі правильно встановив, що представник ОСОБА_4 діяв у межах повноважень чинної, на той момент не скасованої та не оскарженої, нотаріальної довіреності ОСОБА_6 .

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд сформулював свої висновки на припущеннях щодо відсутності порушень майнових прав неповнолітнього на той момент ОСОБА_2 , є безпідставними, оскільки висновки суду ґрунтуються на комплексному аналізі наявних у матеріалах справи доказів, а не на припущеннях. 

Твердження заявників про визнання експертом неможливості зіставлення координат є суб`єктивним та вибірковим тлумаченням тексту експертного висновку, оскільки судовий експерт у межах своєї компетенції надав однозначну та категоричну відповідь щодо розташування об`єктів нерухомості на основі обстежень та доступної технічної документації. 

Апеляційний суд належним чином оцінив цей доказ у сукупності з іншими матеріалами справи, встановивши відсутність фізичного перебування будинку в межах спірної земельної ділянки, що автоматично виключає обов`язковість отримання згоди органу опіки та піклування на її відчуження з огляду на відсутність порушень житлових чи майнових прав дитини.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 761/21897/16-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 727/8771/17, від 02 березня 2021 року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 21 липня 2022 року у справі № 922/3308/20, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду таким висновкам не суперечать, і встановлені апеляційним судом у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі апеляційний суд виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів. 

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки 

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 546 ЦПК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною першої статті 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом.

Згідно з частиною першою статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання іпотечного договору недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки від 08 серпня 2008 року, укладеного між АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_3 , апеляційний суд правильно виходив із того, що встановлені за цим договором обтяження щодо спірної земельної ділянки були офіційно припинені в державному реєстрі ще 20 травня 2013 року, а тому такий договір не порушує прав заявників.

Касаційна скарга не містить доводів щодо оспорення правильності вказаних висновків апеляційного суду в цій частині.

Щодо позовних вимог про витребування спірного майна

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. 

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. 

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі недійсного правочину вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19)).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування від АТ АКБ «Львів» і ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, та житлового будинку АДРЕСА_1 на користь позивачів, апеляційний суд правильно виходив із того, що позивачі у цій справі не довели факту незаконності вибуття із власності їх матері ОСОБА_6 спірної земельної ділянки. 

Також апеляційний суд дійшов правильно висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем цієї земельної ділянки, оскільки придбав це майно за відплатним договором. Спірна земельна ділянка площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, як самостійний об`єкт цивільних прав припинила своє існування, оскільки була об`єднана відповідачем з іншими трьома ділянками в один об`єкт площею 0,4579 га з новим цільовим призначенням - для будівництва відпочинкового комплексу. 

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не звернув увагу на очевидну недобросовісність у діях ОСОБА_3 , Верховний Суд відхиляє, оскільки в матеріалах цієї цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б спростовували презумпцію добросовісності ОСОБА_3 як набувача спірного майна, закріплену статтею 328 ЦК України. ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку на підставі оплатного цивільно-правового договору, який був належним чином нотаріально посвідчений та зареєстрований у державному реєстрі, при цьому на момент укладення угоди в реєстрах не містилося жодних відомостей про наявність обтяжень, арештів чи судових спорів щодо цього майна. 

Верховний Суд наголошує на тому, що правові наслідки недобросовісності не можуть ґрунтуватися на припущеннях чи суб`єктивних твердженнях позивачів, а сам факт придбання ОСОБА_3 майна у особи, яка володіла ним короткий проміжок часу, не свідчить про обізнаність покупця з можливими дефектами волі попередніх власників у ланцюжку правочинів.

Крім того, оцінка добросовісності поведінки сторони є питанням встановлення фактичних обставин справи, що здійснюється виключно судами першої та апеляційної інстанцій на підставі безпосереднього дослідження та оцінки наявних доказів. Стаття 400 ЦПК України чітко обмежує повноваження суду касаційної інстанції, забороняючи Верховному Суду самостійно встановлювати обставини, вважати доведеними факти, що не були встановлені в оскаржуваному рішенні, або вдаватися до переоцінки доказів у справі. 

Оскільки апеляційний суд у цій справі за результатами розгляду справи не виявив у діях ОСОБА_3 ознак недобросовісної поведінки чи змови з іншими учасниками правочинів, то підстав вважати його дії недобросовісними відсутні.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності в порядку спадкування

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини
з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання за ними в порядку спадкування за законом по 1/2 частки на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1779 га, кадастровий номер 2611000000:04:001:0025, апеляційний суд правильно виходив із того, що такі вимоги є необґрунтованими, оскільки після смерті матері позивачів - ОСОБА_6 спадкова справа не відкривалася, позивачі із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка була відчужена за життя спадкодавиці й правочини щодо її відчуження не визнані недійсними, тому це майно не входило до складу спадщини на момент ії відкриття.

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивачі не надали суду жодних доказів того, що зруйнований аварійний будинок належав їхній матері чи фізично розташовувався в межах спірної земельної ділянки.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме висновку комплексної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, який був виконаний в умовній системі координат без прив`язки до геодезичної мережі, через що експерт взагалі не мав технічної можливості встановити точне місцерозташування спірного будинку № 284, Верховний Суд відхиляє, оскільки такі доводи зводяться суто до переоцінки доказів і незгоди з технічними методами дослідження, що виходить за межі компетенції Верховного Суду. 

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції позбавлений процесуальних повноважень встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, а також самостійно вирішувати питання про достовірність чи перевагу одних доказів над іншими. 

Питання відповідності висновку експерта встановленим методикам та оцінка його технічної коректності належать до виключної компетенції судів першої та апеляційної інстанцій, які дослідили цей документ у сукупності з іншими матеріалами справи та не виявили порушень, що могли б нівелювати його доказове значення.

Крім того, позивачі в суді апеляційної інстанції не скористалися своїм процесуальним правом на звернення з клопотанням про проведення повторної чи комісійної судової експертизи, якщо у них виникали сумніви щодо правильності або повноти дослідження, виконаного в умовній системі координат. Відповідно до норм ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності сторін, які самостійно розпоряджаються своїми правами щодо надання та спростування доказів. Оскільки скаржники процесуально не оскаржували висновок експерта шляхом ініціювання додаткових чи повторних досліджень у суді нижчої інстанції, їхні теперішні заперечення на стадії касаційного провадження є безпідставними.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що до складу майнових прав неповнолітніх належить не тільки житловий будинок та земельна ділянка на його обслуговування, але й інше нерухоме майно батьків, яким діти користуються та через «право очікування» можуть отримати в майбутньому, Верховний Суд відхиляє, оскільки чинне цивільне та сімейне законодавство України не передбачає існування у дітей самостійного майнового права чи «права очікування» на всю нерухомість батьків за їхнього життя. 

Відповідно до статті 173 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно батьків і дітей є чітко розділеним, і діти не мають права власності на майно батьків, як і батьки - на майно дітей. Обов`язкова згода органу опіки та піклування, регламентована статтею 177 СК України та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», вимагається виключно у разі відчуження майна, власником або правоволодільцем (зокрема, з правом користування) якого є безпосередньо дитина, а не будь-якого майна, що належить її батькам на праві приватної власності. 

Поняття «право очікування» у контексті майбутнього спадкування чи набуття права власності за життя батьків не є чинним правовим інститутом у цивільному процесі України та не може обмежувати конституційне право власника вільно розпоряджатися своїм майном, закріплене статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України. 

У справі, яка переглядається, апеляційний суд правильно виходив із того, що на момент укладення спірного правочину неповнолітній ОСОБА_2 не мав права власності чи офіційно зареєстрованого права користування саме на спірну земельну ділянку, а тому її відчуження не потребувало погодження з державними органами захисту прав дітей. 

Посилання заявників на абстрактні майнові сподівання неповнолітнього суперечать фундаментальним принципам цивільного права, а намагання розширити межі законодавчих обмежень щодо розпорядження власністю батьків зводиться до суб`єктивного тлумачення норм матеріального права, що не може бути підставою для скасування рішення апеляційної інстанції Верховним Судом.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам заявників, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявників з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Водночас Верховний Суд вважає, що оскільки оскаржуваною постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року у цій справі правильно скасовано рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 червня 2025 року, то таке судове рішення суду першої інстанцій не підлягає залишенню без змін. 

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника - адвоката Романка Василя Михайловича, залишити без задоволення. 

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
	Г. В. Коломієць  	
	Р. А. Лідовець  	
	Ю. В. Черняк