| | Справа №760/36188/25 2/760/11667/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Усатової І.А.,
при секретарі Омельяненко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року ОСОБА_1 , звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до АТ «Українська залізниця», у якому просила суд:
стягнути з відповідача на її користь одноразову матеріальну допомогу в розмірі восьми середньомісячних заробітків в сумі 421493,60 грн;
стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 та 2025 роки в сумі 127795,50 грн;
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на день подання позову становить 159784,95 грн, однак здійснивши розрахунок станом на день ухвалення рішення суду.
Мотивувала свої вимоги тим, що перебувала у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця», працюючи на посаді менеджера Департаменту закупівель, а загальний стаж її роботи на залізничному транспорті становив понад 35 років. Наказом АТ «Українська залізниця» від 13 жовтня 2025 року № 3483/ос її звільнено 20 жовтня 2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України.
Позивач зазначає, що в день звільнення відповідачем не було проведено з нею остаточного розрахунку, як того вимагають положення статті 116 КЗпП України, оскільки їй не виплачено належні при звільненні суми, передбачені Колективним договором Акціонерного товариства «Українська залізниця», який діяв на момент припинення трудових відносин та, на її переконання, є обов`язковим для сторін трудових правовідносин.
На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на положення пункту 2.2.9 Колективного договору, відповідно до якого працівникам, які вперше звільняються з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачується одноразова матеріальна допомога залежно від стажу роботи в галузі, а також додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті у разі звільнення протягом двох місяців після набуття права на пенсію.
З огляду на те, що її стаж роботи на залізничному транспорті перевищував 35 років, позивач вважає, що мала право на отримання одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків як працівник, який вперше звільняється у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі п`яти середньомісячних заробітків. Зазначає, що її середньомісячний заробіток на момент звільнення становив 52 686,70 грн, що підтверджується довідкою, виданою роботодавцем, у зв`язку з чим загальний розмір зазначеної матеріальної допомоги складає 421 493,60 грн, однак вказані кошти відповідачем виплачені не були.
Крім того, позивач зазначає, що відповідно до пункту 2.2.10 Колективного договору адміністрація зобов`язана виплачувати працівникам при виході у щорічну відпустку тривалістю не менше 14 календарних днів матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу.
Посилаючись на зазначені положення Колективного договору, позивач вказує, що у 2022, 2023 та 2024 роках зверталася до роботодавця із заявами про надання щорічної відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, однак така допомога їй виплачена не була, незважаючи на те, що розмір посадового окладу становив відповідно 30 000 грн, 33 000 грн та 38 115 грн.
Щодо 2025 року позивач зазначає, що матеріальна допомога на оздоровлення була виплачена лише частково, а саме у сумі 11 434,50 грн, що становить 30 відсотків посадового окладу, тоді як решта допомоги у сумі 26 680,50 грн залишилася невиплаченою.
Таким чином, на думку позивача, загальний розмір заборгованості відповідача з виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2025 роки становить 127 795,50 грн.
Також позивач зазначає, що у зв`язку з непроведенням остаточного розрахунку у день звільнення у відповідача виник обов`язок, передбачений статтею 117 КЗпП України, щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Посилаючись на довідку роботодавця про розмір середньоденного заробітку, відповідно до якої середньоденний заробіток становив 2 384,85 грн, позивач зазначає, що станом на день звернення до суду затримка проведення остаточного розрахунку становила 67 календарних днів, у зв`язку з чим розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню, становить 159 784,95 грн.
На підтвердження заявлених вимог позивач посилається на наказ про звільнення, довідки про середньомісячний та середньоденний заробіток, довідки про доходи, положення Колективного договору Акціонерного товариства «Українська залізниця», а також на судову практику, відповідно до якої, на її переконання, судами вже вирішувалися аналогічні спори щодо стягнення на користь працівників АТ «Українська залізниця» невиплачених при звільненні сум матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки проведення остаточного розрахунку.
З огляду на наведене, позивач просить задовольнити позов, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог чинного законодавства.
Представник відповідача АТ «Укрзалізниця» - адвокатка Редевич Оксана Миколаївна подала відзив на позовну заяву. Відзив мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і фактичних обставинах справи.
Щодо вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2025 рік відповідач зазначив, що пунктом 2.2.10 Колективного договору дійсно передбачено виплату працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу, однак у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану та на підставі статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року дію відповідних положень колективних договорів було зупинено.
Вказував, що починаючи з 01 липня 2024 року працівникам товариства матеріальна допомога на оздоровлення виплачувалася в єдиному розмірі, передбаченому Галузевою угодою, а саме 30 відсотків посадового окладу.
Зазначив, що наказом АТ «Укрзалізниця» від 07 травня 2025 року № 2191 позивачу було надано щорічну відпустку та вирішено виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення саме у розмірі 30 відсотків посадового окладу, що становило 11 434,50 грн, які були фактично виплачені позивачу. На думку відповідача, такі дії повністю відповідали вимогам законодавства та чинному рішенню правління товариства.
Крім того, відповідач послався на постанову Київського апеляційного суду від 21 квітня 2026 року у справі № 753/23428/25, в якій, на його переконання, підтверджено правомірність зупинення дії окремих положень колективного договору та законність виплати працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 30 відсотків посадового окладу.
Стосовно вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки відповідач зазначив, що ще рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, прийнятим за погодженням із Професійною спілкою залізничників і транспортних будівельників України, у зв`язку із запровадженням воєнного стану було призупинено виплату окремих додаткових виплат, передбачених колективними договорами, у тому числі матеріальної допомоги на оздоровлення.
Посилався на лист АТ «Укрзалізниця» від 25 березня 2022 року, відповідно до якого на період дії воєнного стану нарахування та виплата матеріальної допомоги на оздоровлення були призупинені, у зв`язку із чим у період з 24 березня 2022 року до 01 липня 2024 року зазначена допомога позивачу не нараховувалася.
При цьому зазначив, що наказами про надання щорічних відпусток за відповідні роки було передбачено виплату матеріальної допомоги після прийняття окремого рішення правління товариства, а тому у виплаті допомоги не було відмовлено, а лише тимчасово призупинено її здійснення.
Заперечуючи проти вимог про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті, відповідач зазначив, що хоча наказом про звільнення позивача передбачено виплату відповідних сум відповідно до пункту 2.2.9 Колективного договору, така виплата також була призупинена рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року на період дії воєнного стану.
Зазначав, що виплата матеріальної допомоги не була скасована, а лише відкладена до прийняття окремого рішення правління товариства, про що також свідчить спільний лист АТ «Укрзалізниця» та Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України від 06 вересня 2022 року, відповідно до якого право працівників, які звільняються у зв`язку з виходом на пенсію, на отримання зазначеної матеріальної допомоги зберігається та буде реалізоване після прийняття відповідного рішення правління.
У зв`язку з цим відповідач вважав позовні вимоги про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні передчасними.
Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач зазначив, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку, передбачений статтею 117 КЗпП України, виникає лише у разі невиплати належних працівникові сум.
На думку відповідача, на момент звільнення позивача спірні виплати не були такими, що підлягали обов`язковій виплаті, оскільки їх здійснення було поставлено у залежність від прийняття окремого рішення правління товариства, а матеріальна допомога на оздоровлення за 2025 рік була виплачена у повному обсязі відповідно до чинного на той час нормативного регулювання.
Крім того, відповідач послався на відсутність своєї вини у непроведенні зазначених виплат, оскільки їх призупинення було обумовлено введенням воєнного стану, необхідністю забезпечення безперебійної роботи стратегічно важливого підприємства та значними фінансовими втратами товариства, спричиненими збройною агресією Російської Федерації проти України.
Також відповідач звернув увагу суду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо компенсаційної природи середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, та можливості зменшення його розміру з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також на окремі постанови Верховного Суду, в яких розмір такої компенсації було зменшено.
Окремо зазначив, що позивачем неправильно здійснено розрахунок середнього заробітку, оскільки остання застосувала кількість календарних, а не робочих днів затримки розрахунку, а також використала середньоденний заробіток, обчислений виходячи із виплат за дванадцять місяців роботи, тоді як відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100, у даному випадку середня заробітна плата повинна визначатися виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи.
На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити повністю.
Представник позивача звернулась до суду із відповіддю на відзив, яку мотивовано тим, що доводи, викладені відповідачем у відзиві, є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи, положенням чинного законодавства України та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Представник позивача зазначає, що позивач понад 35 років працювала у залізничній галузі та була звільнена 20 жовтня 2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України.
Посилаючись на положення статті 116 КЗпП України, зазначає, що у день звільнення відповідач був зобов`язаний провести з позивачем повний розрахунок та виплатити всі належні їй суми, однак цього зроблено не було.
На думку позивача, відповідач безпідставно не виплатив одноразову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, передбачену пунктом 2.2.9 Колективного договору, у розмірі восьми середньомісячних заробітків, а також матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 роки, у зв`язку із чим не провів повного розрахунку при звільненні.
Представник позивача зазначає, що відповідно до пункту 2.2.9 Колективного договору працівникам, які вперше звільняються з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, залежно від стажу роботи в галузі виплачується одноразова матеріальна допомога, а також додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Оскільки стаж роботи позивача у залізничній галузі перевищував 35 років, остання мала право на отримання трьох середньомісячних заробітків як працівник, який вперше звільняється у зв`язку з виходом на пенсію, а також п`яти середньомісячних заробітків як додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті.
При цьому зазначає, що середньомісячний заробіток позивача становив 52 686,70 грн, що підтверджується довідкою, виданою самим відповідачем, а тому загальний розмір невиплаченої одноразової матеріальної допомоги складає 421 493,60 грн.
Крім того, представник позивача зазначає, що пунктом 2.2.10 Колективного договору передбачено обов`язок роботодавця виплачувати працівникам матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу при наданні щорічної відпустки.
Зазначає, що позивач упродовж 2022-2025 років подавала відповідні заяви про надання щорічних відпусток та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, однак відповідач своїх зобов`язань не виконав, унаслідок чого загальна сума невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення становить 127 795,50 грн.
Заперечуючи доводи відповідача, представник позивача зазначає, що посилання останнього на воєнний стан, відсутність коштів, внутрішні рішення товариства та рішення його правління не можуть бути підставою для невиконання обов`язків, встановлених Колективним договором та трудовим законодавством.
Зазначає, що відповідно до статті 18 КЗпП України положення колективного договору є обов`язковими для сторін трудових правовідносин, а згідно зі статтею 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством, є недійсними.
Також представник позивача вказує, що обмеження окремих трудових прав працівників у період дії воєнного стану не можуть застосовуватися до осіб після припинення трудових правовідносин, оскільки після звільнення роботодавець зобов`язаний провести остаточний розрахунок у порядку, визначеному статтями 47 та 116 КЗпП України.
Посилаючись на положення статті 117 КЗпП України, представник позивача зазначає, що у зв`язку з непроведенням остаточного розрахунку при звільненні у відповідача виник обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку.
При цьому зазначає, що середньоденний заробіток позивача становив 2 394,85 грн, а станом на сплив шестимісячного строку з дня звільнення кількість календарних днів затримки розрахунку становила 182 дні, у зв`язку з чим позивач вважає наявними підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
На підтвердження своєї правової позиції представник позивача послався на положення статей 9, 18, 47, 116 та 117 Кодексу законів про працю України, пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, а також на судову практику апеляційних судів у справах щодо стягнення з АТ «Укрзалізниця» невиплачених при звільненні сум.
З огляду на викладене представник позивача просив прийняти відповідь на відзив, долучити її до матеріалів справи та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, стягнувши з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача одноразову матеріальну допомогу при звільненні у сумі 421 493,60 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 127 795,50 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06.04.2026 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.
Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того, чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено.
У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України).
З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.
Відтак, суд зазначає датою виготовлення ухвали дату складання повного його тексту, незважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи та додатки, додані до неї, відзив та відповідь на відзив, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця», працюючи на посаді менеджера Департаменту закупівель. Загальний стаж її роботи на залізничному транспорті становив понад 35 років.
Наказом Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 13 жовтня 2025 року №3483/ос позивача звільнено 20 жовтня 2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України.
Згідно з наданою відповідачем довідкою середньомісячний заробіток позивача на момент звільнення становив 52 686,70 грн, а середньоденний заробіток - 2 394,85 грн.
Відповідно до пункту 2.2.9 Колективного договору Акціонерного товариства «Українська залізниця», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, працівникам, які вперше звільняються з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, залежно від стажу роботи в галузі виплачується одноразова матеріальна допомога, а також додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті.
З матеріалів справи вбачається, що стаж роботи позивача на залізничному транспорті перевищував 35 років, у зв`язку із чим відповідно до положень пункту 2.2.9 Колективного договору вона претендує на отримання одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, загалом у розмірі восьми середньомісячних заробітків, що становить 421 493,60 грн.
Крім того, пунктом 2.2.10 Колективного договору передбачено, що адміністрація товариства при наданні працівникові щорічної відпустки тривалістю не менше чотирнадцяти календарних днів виплачує матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу.
Матеріалами справи підтверджується, що у 2022, 2023 та 2024 роках позивач зверталася до роботодавця із заявами про надання щорічної відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, однак зазначена допомога їй не виплачувалася.
Також встановлено, що у 2025 році позивачу при наданні щорічної відпустки була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення лише частково у розмірі 11 434,50 грн, що становило 30 відсотків посадового окладу.
Згідно з розрахунком, наданим позивачем, загальний розмір невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2025 роки становить 127 795,50 грн.
Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на рішення правління Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, яким у зв`язку із запровадженням воєнного стану було призупинено виплату окремих додаткових виплат, передбачених колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення та одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію.
Також відповідач посилався на рішення правління Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року, відповідно до якого починаючи з 01 липня 2024 року дію окремих положень колективних договорів щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення було зупинено, а її виплата здійснювалася у мінімальному розмірі, визначеному Галузевою угодою, а саме 30 відсотків посадового окладу.
При цьому відповідач не заперечував, що передбачені Колективним договором виплати позивачу фактично не були здійснені, однак зазначав, що їх виплату лише відкладено до прийняття окремого рішення правління товариства.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначала, що в день звільнення відповідач не провів із нею повного розрахунку, не виплатив усіх належних сум, передбачених Колективним договором, у зв`язку з чим просила стягнути з відповідача одноразову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 роки, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як визначено у ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на території України запроваджено правовий режим воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який у подальшому неодноразово продовжувався.
Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2, відповідно до якого під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
З наведеного слідує, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є спеціальним законом на період дії воєнного стану щодо застосування окремих положень трудового законодавства.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав та свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У статті 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.
Системний аналіз вказаних норм матеріального права вказує на те, що матеріальна допомога на оздоровлення належить до структури заробітної плати.
Тобто матеріальна допомога на оздоровлення передбачена, зокрема, трудовим договором, і роботодавець має сплатити вказані кошти працівникові, що є гарантією прав працівника.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Як визначено у ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Частиною першою статті 10 КЗпП України визначено, що колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.
Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Відповідно до п. 1.5. Колективного договору, сторони погодили, що за спільною домовленістю сторін в колективний договір можуть вноситься зміни та доповнення, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціальні гарантії, передбачені законодавством України та цим колективним договором.
Як визначено у ч. 1 ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, які передбачають призупинення виплат, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії воєнного стану поширюється лише на правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем, і до звільненого працівника не можуть бути застосовані.
Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підтверджено, що згідно із положеннями ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначала, що в день звільнення відповідач не провів із нею повного розрахунку, не виплатив усіх належних сум, передбачених Колективним договором, у зв`язку з чим просила стягнути з відповідача одноразову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 роки, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Так, 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених ст. 43, 44 Конституції України, та за ст. 11 цього Закону на період дії воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути призупинена за ініціативною роботодавця.
Вирішуючи спір у справі суд враховує, що вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачеві оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися судом при розгляді цієї справи.
Крім того, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі №211/7338/23, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року, визнано незаконним та скасовано п. 1.1.4 протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, й доводи апеляційної скарги щодо безпідставного неврахуванням судом першої інстанції протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат не заслуговують на увагу.
При цьому, судом враховується положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Отже, питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, а також у зв`язку з виходом на пенсію, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. п. 2.2.9 та 2.2.10 якого передбачено безумовне надання працівникам філії, які безпосередньо працювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року, а також при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків.
Суд також відхиляє посилання відповідача на рішення правління АТ «Українська залізниця» від 27 червня 2024 року, оскільки зазначеним рішенням врегульовано питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, тоді як воно не містить положень щодо зупинення чи відстрочення виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам, які звільняються у зв`язку з виходом на пенсію. Відтак зазначене рішення не може бути правовою підставою для невиплати позивачу одноразової матеріальної допомоги, передбаченої пунктом 2.2.9 Колективного договору.
З урахуванням наведеного, суд доходить правильного висновку про неправомірність дій відповідача щодо невиплати позивачці матеріальної допомоги на оздоровлення та у зв`язку з виходом на пенсію.
Разом із тим суд відхиляє доводи відповідача про те, що позовні вимоги є передчасними з огляду на те, що виплата одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію та матеріальної допомоги на оздоровлення нібито лише відкладена до прийняття окремого рішення правління АТ «Українська залізниця».
Такі доводи суперечать вимогам статей 47, 116 КЗпП України, відповідно до яких у день звільнення роботодавець зобов`язаний провести з працівником повний розрахунок та виплатити всі належні йому суми. Закон не пов`язує виконання такого обов`язку із прийняттям будь-яких майбутніх рішень органів управління підприємства чи настанням інших обставин.
Фактично відповідач не заперечує наявності у позивача права на спірні виплати, а лише зазначає про відтермінування їх виплати до прийняття окремого рішення правління товариства. Проте таке відтермінування не передбачене нормами трудового законодавства України та не може змінювати встановлений законом строк проведення остаточного розрахунку із працівником при звільненні.
Суд також критично оцінює посилання відповідача на спільний лист АТ «Українська залізниця» та Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України від 06 вересня 2022 року, оскільки такий лист не є нормативно-правовим актом, не встановлює нових прав чи обов`язків сторін трудових правовідносин та не може змінювати або обмежувати права працівників, гарантовані Кодексом законів про працю України та Колективним договором.
Не заслуговують на увагу й доводи відповідача про те, що у 2025 році матеріальна допомога на оздоровлення була виплачена позивачу у повному обсязі відповідно до чинного нормативного регулювання, оскільки судом встановлено, що пунктом 2.2.10 Колективного договору передбачено виплату такої допомоги у розмірі посадового окладу, тоді як фактично позивачу виплачено лише 30 відсотків посадового окладу.
Сам по собі факт прийняття правлінням товариства рішення про виплату матеріальної допомоги у меншому розмірі не свідчить про відсутність у позивача права на отримання виплати у розмірі, визначеному Колективним договором, який є обов`язковим для сторін трудових правовідносин.
Суд відхиляє також доводи відповідача про те, що призупинення спірних виплат було зумовлено введенням воєнного стану, необхідністю забезпечення безперебійної діяльності стратегічно важливого підприємства та складним фінансовим становищем товариства.
Наведені обставини самі по собі не звільняють роботодавця від виконання обов`язків, покладених на нього трудовим законодавством, та не можуть бути підставою для невиплати працівникові належних йому сум при звільненні.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що відсутність бюджетних коштів, фінансові труднощі або економічні проблеми не можуть бути виправданням невиконання встановлених законом майнових зобов`язань державних чи прирівняних до них суб`єктів перед особою.
Не приймаються судом і посилання відповідача на постанову Київського апеляційного суду від 21 квітня 2026 року у справі №753/23428/25.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені саме у постановах Верховного Суду. При цьому рішення судів апеляційної інстанції не є джерелом обов`язкової судової практики та не мають преюдиційного значення для вирішення цієї справи.
Більше того, наведені відповідачем висновки не спростовують встановлених судом обставин щодо обов`язку роботодавця провести повний розрахунок із працівником у день звільнення та не впливають на висновок суду про наявність у позивача права на отримання спірних виплат.
Не заслуговують на увагу й заперечення відповідача щодо відсутності підстав для застосування статті 117 КЗпП України.
Як встановлено судом, у день звільнення відповідач не виплатив позивачу усіх належних сум, передбачених Колективним договором. Отже, саме факт непроведення повного розрахунку при звільненні є підставою для виникнення відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Доводи відповідача про відсутність його вини суд відхиляє, оскільки саме роботодавець прийняв рішення не здійснювати передбачені Колективним договором виплати, незважаючи на встановлений законом обов`язок провести остаточний розрахунок із працівником у день звільнення.
Також суд критично оцінює заперечення відповідача щодо неправильності розрахунку середнього заробітку, оскільки питання правильності визначення його розміру підлягає самостійній перевірці судом при вирішенні вимоги про стягнення середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП України і саме по собі не свідчить про відсутність підстав для застосування відповідальності, передбаченої зазначеною нормою.
Отже, наведені відповідачем заперечення не спростовують встановлених судом обставин та не дають підстав для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов підлягає задоволенню, з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 9, 10, 13, 47, 97, 116, 117 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про колективні договори і угоди», Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», суд,
В И Р І Ш И В:
Позов - задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) одноразову матеріальну допомогу у розмірі восьми середньомісячних заробітків у сумі 421 493,60 грн
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 роки в розмірі 127 795,50 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 159 784,95 грн. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. 
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя       І.А. Усатова