ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/8291/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною відмову відповідача у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю батька – військовослужбовця ОСОБА_2 ;
- зобов`язати відповідача вчинити дії щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги як повнолітній дитині загиблого захисника України.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що його батько – військовослужбовець ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання обов`язків військової служби, у зв`язку із чим позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому одноразової грошової допомоги, передбаченої п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168. Вказує, що відповідач відмовив у прийнятті заяви та призначенні допомоги з мотивів його повноліття та посилань на норми права, що діяли до 29.03.2024. Вважає таку відмову протиправною, оскільки після набрання чинності Законом України від 09.12.2023 №3515-IX повнолітні діти загиблого віднесені до кола осіб, які мають право на допомогу незалежно від віку, а застосуванню підлягає редакція закону, чинна на момент розгляду заяви. Просить позов задовольнити повністю.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги визначається станом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця. Оскільки батько позивача загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до набрання чинності Законом №3515-IX, до спірних правовідносин підлягає застосуванню редакція ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», чинна станом на дату загибелі, за якою право на допомогу мали лише діти, які не досягли повноліття, та утриманці загиблого. Зазначає, що позивач є повнолітнім та не надав документів на підтвердження перебування на утриманні загиблого або непрацездатності, а закон зворотної дії не має. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій викладено пояснення та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень. Позивач наполягає на тому, що його право реалізується в межах чинного законодавства, а одноразова грошова допомога має компенсаційну, а не каральну природу, у зв`язку із чим правила про незворотність дії закону в часі до неї не застосовуються.
Від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких посилається на судову практику у подібних правовідносинах, зокрема на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.11.2025 у справі №120/11536/25, залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2026, вважаючи, що обставини цієї справи є аналогічними, а повнолітнім працездатним дітям загиблого належить право на одноразову грошову допомогу незалежно від віку та факту перебування на утриманні.
Ухвалою судді від 04.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином військовослужбовця ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 04.09.2003.
Солдат ОСОБА_2 , водій розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_2 (батько позивача), призваний на військову службу за загальною мобілізацією, загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в районі н.п.Роботине Пологівського району Запорізької області внаслідок артилерійського обстрілу, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 12.09.2023, сповіщенням сім`ї від 01.09.2023 №6813, довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, від 02.11.2023 №4587 та від 15.10.2024 №1744.
Згідно витягу з протоколу засідання штатної 16 Регіональної військово-лікарської комісії №514 від 05.04.2024 травма, отримана ОСОБА_2 , яка призвела до смерті, та причина смерті пов`язані із захистом Батьківщини.
17.02.2026 позивач звернувся до відповідача із заявою вх.№2960, в якій просив прийняти документи та призначити йому виплату частки одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, у зв`язку із загибеллю батька. До заяви позивач додав, зокрема, паспорт громадянина України, свідоцтво про народження, свідоцтво про смерть батька, сповіщення про смерть, витяг з протоколу засідання військово-лікарської комісії та картку з реквізитами банківського рахунку.
Листом від 02.03.2026 №3415 відповідач повернув документи на доопрацювання, зазначивши, що позивачем не надано документів, які підтверджують його право на отримання виплати, а саме що позивач є непрацездатною особою (особою з інвалідністю) та що перебував на утриманні батька. У відповіді вказано, що закон зворотної дії не має, а зміни, внесені Законом №3515-IX, стосуються загиблих, дата загибелі яких настала після ІНФОРМАЦІЯ_4 , тоді як батько позивача загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Не погодившись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Змістом спірних правовідносин є відповідність оскаржуваної відмови відповідача критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Згідно ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правові відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон №2011-XII).
Згідно п.1 ст.16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Підпунктом 1 п.2 ст.16 Закону №2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.
Відповідно до п.1 ст.16-1 Закону №2011-XII (у редакції, чинній станом на дату загибелі військовослужбовця – ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 п.2 ст.16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 09.12.2023 №3515-IX (далі – Закон №3515-IX), який набрав чинності 29.03.2024, ст.16-1 Закону №2011-XII викладено у новій редакції.
Згідно п.1 ст.16-1 Закону №2011-XII (у редакції Закону №3515-IX) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 п.2 ст.16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у п.4 цієї статті.
Відповідно до п.4 ст.16-1 Закону №2011-XII до членів сімей загиблих (померлих) осіб належать, зокрема, діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи; внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи.
Згідно п.1 розд.II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3515-IX цей Закон набирає чинності через три місяці з дня його опублікування, крім п.3 цього розділу, який набирає чинності з дня, наступного за днем опублікування цього Закону.
Відповідно до п.2 розд.II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3515-IX цей Закон застосовується до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності та пов`язані з призначенням та отриманням одноразової грошової допомоги для дітей загиблої (померлої) особи, зачатих за життя загиблої (померлої) особи та народжених після її смерті, за умови що одноразова грошова допомога не призначалася жодній із осіб, які мали право на отримання такої допомоги.
Розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану визначається Кабінетом Міністрів України (п.3 ст.16-2 Закону №2011-XII).
Згідно з п.2 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168 (далі – Постанова №168) сім`ям загиблих осіб, зазначених у п.1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15000000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст.16-1 Закону №2011-XII. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у п.1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 №45 затверджено Порядок і умови призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану (далі – Порядок №45).
Відповідно до п.1.4 Порядку №45 особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі (смерті) особи, зазначеної у п.1 Постанови №168, що вказана у свідоцтві про смерть. Право осіб на отримання одноразової грошової допомоги визначається станом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця.
Згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Ключовим питанням, яке постало перед судом у цій справі, є визначення редакції ст.16-1 Закону №2011-XII, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та, як наслідок, чи належить позивач як повнолітня дитина загиблого військовослужбовця до кола осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що право на одноразову грошову допомогу є похідним від юридичного факту загибелі (смерті) військовослужбовця та виникає саме з моменту настання цієї події. Як п.2 Постанови №168, так і п.1.4 Порядку №45 передбачають, що днем виникнення права на одноразову грошову допомогу є дата загибелі (смерті) військовослужбовця, зазначена у свідоцтві про смерть, а право осіб на отримання такої допомоги визначається станом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця. Отже, саме станом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця підлягає визначенню коло осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст.16-1 Закону №2011-XII.
Судом встановлено, що батько позивача – ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зазначено у свідоцтві про смерть серії НОМЕР_3 . Саме з цієї дати у членів сім`ї загиблого виникло право на отримання одноразової грошової допомоги. Станом на 23.08.2023 діяла редакція п.1 ст.16-1 Закону №2011-XII, за якою право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мали батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, та утриманці загиблого (померлого).
Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому станом на дату загибелі батька ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) досяг повноліття. Доказів того, що позивач є непрацездатною особою (особою з інвалідністю) або що він перебував на утриманні загиблого та має право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», матеріали справи не містять і позивачем суду не надано. За таких обставин станом на дату загибелі батька позивач не належав до кола осіб, визначених п.1 ст.16-1 Закону №2011-XII, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.
Суд відхиляє посилання позивача на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню редакція ст.16-1 Закону №2011-XII, чинна на момент розгляду його заяви, з огляду на таке.
Зміни до ст.16-1 Закону №2011-XII, якими коло осіб, що мають право на одноразову грошову допомогу, розширено за рахунок дітей незалежно від віку, внесені Законом №3515-IX, який набрав чинності 29.03.2024, тобто після дати загибелі батька позивача. Питання дії цього Закону у часі врегульовано безпосередньо у його розд.II «Прикінцеві та перехідні положення». Згідно п.2 цього розділу зворотна дія Закону №3515-IX поширюється лише на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності та пов`язані з призначенням і отриманням одноразової грошової допомоги для дітей загиблої (померлої) особи, зачатих за життя загиблої (померлої) особи та народжених після її смерті, за умови що одноразова грошова допомога не призначалася жодній із осіб, які мали право на її отримання.
Отже, законодавець, розширивши коло отримувачів одноразової грошової допомоги, водночас чітко визначив межі поширення нової редакції на правовідносини, що виникли до набрання Законом №3515-IX чинності, обмеживши таку зворотну дію виключно категорією дітей, зачатих за життя загиблого та народжених після його смерті. Позивач до цієї категорії не належить, оскільки народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто за життя батька. За наведеного правового регулювання поширення нової редакції ст.16-1 Закону №2011-XII на правовідносини щодо повнолітніх дітей, право яких виникло у зв`язку із загибеллю військовослужбовця до 29.03.2024, законом не передбачено.
Беручи до уваги сформовану судову практику, суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 12.05.2026 у справі №280/1098/25 виснував, що право на отримання одноразової грошової допомоги є похідним від юридичного факту загибелі (смерті) військовослужбовця та виникає саме з моменту настання цієї події, що передбачено як положеннями Закону №2011-XII, так і підзаконними нормативно-правовими актами. Саме станом на дату смерті військовослужбовця, яка є моментом виникнення права на відповідну виплату, підлягає визначенню коло осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст.16-1 Закону №2011-XII. Верховний Суд наголосив, що подальші зміни законодавства не мають зворотної дії у часі та не можуть впливати на визначення суб`єктного складу осіб, які набули право на отримання одноразової грошової допомоги, якщо таке право виникло до набрання чинності відповідними змінами, а звернення особи із відповідною заявою є способом реалізації вже набутого права, а не юридичним фактом, з яким закон пов`язує момент його виникнення.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 24.01.2024 у справі №420/9003/23.
Суд відхиляє доводи позивача про компенсаційну природу одноразової грошової допомоги як підставу для застосування нової редакції закону, адже компенсаційний характер виплати сам по собі не змінює визначеного законодавцем моменту виникнення права на неї та не дає підстав поширювати нову редакцію ст.16-1 Закону №2011-XII на коло осіб поза межами, встановленими п.2 розд.II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3515-IX. Доводи позивача про зворотнє зводяться до іншого, ніж наведено вище, тлумачення норм матеріального права та не спростовують висновків суду.
Суд не враховує посилання позивача на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.11.2025 у справі №120/11536/25, залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2026, з огляду на таке. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій не є висновками щодо застосування норм права у розумінні вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України. Натомість у справі, що розглядається, суд керується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.05.2026 у справі №280/1098/25, ухваленій за наслідками касаційного перегляду по суті, як обов`язковою в силу ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд приходить висновку, що станом на дату виникнення права на одноразову грошову допомогу (23.08.2023) позивач не належав до кола осіб, визначених ст.16-1 Закону №2011-XII у чинній на той час редакції, а відтак повернення відповідачем поданих позивачем документів з мотивів недоведення права на виплату вчинено на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку, що докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог. Натомість, відповідач виконав покладений на нього ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довів правомірність своїх дій та рішень, чим спростував твердження позивача про порушення його прав, свобод та інтересів.
А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити дії – слід відмовити.
Щодо судового збору, то відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ланкевич А.З.