ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 914/640/26

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Степанюк Н.Л., Міліціанов Р.В.
за участю секретаря судового засідання – Псярук О.В.
за участю представників сторін:
від скаржника – Ловінський Д. В.
від позивача – Мацак О. Ю.
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх. ЗАГС №01-05/2721/26 від 14.08.2026)
на ухвалу Господарського суду Львівської області (суддя Крупник Р.В.) від 03.08.2026 
про вжиття заходів забезпечення позову
у справі №914/640/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Евростандарт система», м. Вінниця
до відповідача Фізичної особи-підприємця Панчишин Софії Володимирівни, Львівська обл., с. Воля Якубова
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача
Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», м. Київ,
Акціонерного товариства «Асвіо Банк», м. Чернігів
про стягнення безпідставно набутих коштів, інфляційних втрат та 3% річних 

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Львівської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Евростандарт система» із позовною заявою до фізичної особи-підприємця Панчишин Софії Володимирівни про стягнення безпідставно набутих коштів, інфляційних втрат та 3% річних.
Також позивач подав до місцевого господарського суду заяву про вжиття додаткових заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб, який належить відповідачці, а саме на транспортний засіб (автомобіль) марки FORD MONDEO, 2009 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , із забороною його відчуження, перереєстрації, зняття з державного обліку та вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо зазначеного транспортного засобу до набрання законної сили рішенням суду у справі.
Подану заяву обґрунтовано тим, що захід забезпечення позову, вжитий згідно з ухвалою суду від 06.03.2026, у вигляді накладення арешту на грошові кошти є недостатнім, оскільки виявлені виконавцем на рахунках відповідачки грошові кошти не покривають навіть незначної частини суми позовних вимог. При цьому на її банківські рахунки фактично не надходять кошти від здійснення підприємницької діяльності. За таких обставин існує обґрунтований ризик утруднення або неможливості виконання майбутнього рішення суду в разі відчуження автомобіля. Застосування арешту є необхідною та додатковою гарантією реального виконання можливого рішення суду.
Господарський суд Львівської області ухвалою від 03.08.2026 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Евростандарт система» про забезпечення позову у справі №914/640/26 задовольнив частково. Постановив вжити заходи забезпечення позову у справі №914/640/26 шляхом накладення арешту на транспортний засіб (автомобіль) марки FORD MONDEO, 2009 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , який належить фізичній особі-підприємцю Панчишин Софії Володимирівні ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), у межах різниці між сумами заявлених до стягнення безпідставно збережених коштів (432 100,00 грн) та грошовими коштами, які перебувають на рахунках відповідачки та були (будуть) арештовані згідно з ухвалою суду від 06.03.2026 у справі №914/640/26, до набрання законної сили рішенням суду у справі №914/640/26. В іншій частині заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Евростандарт система» відмовив.
Ухвала суду першої інстанції мотивована встановленням недостатності раніше вжитого заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідачки для гарантування виконання можливого рішення суду, наявністю у відповідачки належного їй транспортного засобу, який може бути використаний для погашення заявленої до стягнення заборгованості, а також необхідністю забезпечення реального та ефективного виконання можливого рішення суду шляхом накладення арешту на автомобіль у межах різниці між сумою заявлених вимог та сумою арештованих коштів.
При цьому в іншій частині заяви суд відмовив через відсутність належного обґрунтування необхідності застосування заборони відчуження, перереєстрації, зняття автомобіля з державного обліку та вчинення щодо нього реєстраційних дій.
14.08.2026 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Львівської області від 03.08.2026 про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 914/640/26.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2026 сформовано колегію суддів у складі: Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Степанюк Н.Л., Міліціанов Р.В.
Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 18.08.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Львівської області від 03.08.2026 про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 914/640/26; призначив розгляд справи на 10.09.2026 об 11 год 30 хв у приміщенні Західного апеляційного господарського суду, зал судового засідання №4; встановив учасникам справи десятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження на подання відзиву на апеляційну скаргу і доказів надсилання копій відзиву учасникам справи; витребував у Господарського суду Львівської області копії матеріалів справи № 914/640/26.
Не погоджуючись з ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.08.2026 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 03.08.2026 у справі №914/640/26, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Евростандарт Система» про вжиття додаткових заходів забезпечення позову відмовити, судовий збір покласти на позивача.
В апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що заходи забезпечення позову є «надмірними та неспівмірними», оскільки арешт коштів і транспортного засобу «призводить до подвійного забезпечення позовних вимог». Також зазначає, що суд не встановив «чи існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду», а дійсну вартість автомобіля не встановлено, натомість суд виходив із вартості на сайті «AUTO.RIA».
Крім того, апелянт посилається на свою «добросовісну поведінку», зазначає, що є «лише формальним (транзитним) отримувачем грошових коштів», та вказує на ігнорування судом поданих доказів і клопотань.
25.08.2026 через підсистему «Електронний суд» представник позивача – адвокат Мацак О. Ю. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить ухвалу Господарського суду Львівської області від 03.08.2026 у справі № 914/640/26 залишити без змін, а апеляційну скаргу ФОП Панчишин Софії Володимирівни без задоволення.
Відзив обґрунтований тим, що кошти на рахунках відповідачки є недостатніми для забезпечення виконання можливого рішення суду, арешт автомобіля є необхідним та співмірним додатковим заходом, а подвійне забезпечення відсутнє, оскільки арешт транспортного засобу накладено лише в межах суми, не покритої арештованими коштами.
28.08.2026 через підсистему «Електронний суд» Панчишин С. В. подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що представником позивача не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів щодо передачі бару, у якому апелянтка здійснювала підприємницьку діяльність, у суборенду іншій особі. З метою спростування доводів представника позивача повідомляє, що у зв`язку із застосуванням заходів забезпечення позову у цій справі, її підприємницька діяльність припинена. Договір оренди приміщення розірвано, що підтверджується угодою про припинення дії договору №15/11/24 оренди об`єкта нерухомості від 05.06.2026, актом приймання-передання майна від 05.06.2026.
Інших клопотань, заяв в порядку ст. 207 ГПК України сторонами подано не було.
10.09.2026 у судовому засіданні взяли участь представник скаржника та представник позивача в режимі відеоконференції, які підтримали свої позиції, висловлені у заявах по суті розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Процесуальні підстави для вжиття заходів забезпечення позову встановлені статтею 136 ГПК України, відповідно до якої господарський суд за заявою сторони, прокурора або за власною ініціативою вправі застосувати передбачені статтею 137 цього Кодексу заходи забезпечення позову.
Відповідно до частин 1, 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
У силу положень частини 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За змістом частини 1 статті 139 ГПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Статтею 138 ГПК України визначено порядок подання заяви про забезпечення позову.
Так, за змістом цієї статті заява про забезпечення позову подається:
1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо;
2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;
3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.
У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.
Отже, виходячи зі змісту статей 136, 138 ГПК України забезпечення позову допускається до пред`явлення позову судом першої інстанції, або на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі.
Тобто положення вказаної статті пов`язують вжиття заходу забезпечення позову з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, реальним виконанням судового рішення, а також із наявністю обставин, що достеменно свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 ГПК України).
Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами Господарського процесуального кодексу України та інших нормативно-правових актів, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення/дії, передбачених законом (чи визначених на його основі судом) найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Такі правові висновки Верховного Суду викладено у постановах, зокрема, від 24.10.2022 у справі № 916/950/22, від 15.05.2019 у справі №910/688/13.
З наведеного випливає, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосуванні знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
Метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо обґрунтованості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (рішення ЄСПЛ від 13.01.2011 у справі «Кюблер проти Німеччини»).
Таким чином, заходи забезпечення позову (вимог), без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь заявника вже не призведе до захисту прав або інтересів заявника, за яким він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені «правом на суд».
Водночас, важливою обставиною під час вжиття заходів забезпечення позову, є пов`язаність відповідних дій та шкідливих результатів від їх вчинення з відповідним предметом позову та правами, з метою захисту яких такий позов подано.
Згідно з положеннями пп. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду тощо.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії тощо.
Співмірність, зокрема, передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Таким чином, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відомості про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 910/15043/21 (910/11194/23).
За змістом наведених норм, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має встановити наявність спору між сторонами, зв`язок між конкретним заходом забезпечення та предметом позову, а також реальну загрозу істотного ускладнення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду. При цьому обраний захід має бути адекватним та співмірним із заявленими позовними вимогами.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є вимога майнового характеру про стягнення з ФОП Панчишин С.В. безпідставно набутих коштів у розмірі 432 100,00 грн, а також інфляційних втрат та 3 % річних, у зв`язку з чим виконання можливого рішення суду безпосередньо залежить від наявності у відповідачки достатнього обсягу майна або грошових коштів, за рахунок яких таке рішення може бути виконане.
При цьому на момент розгляду заяви про вжиття додаткових заходів забезпечення позову вже існувала ухвала суду про накладення арешту на грошові кошти відповідачки. Вказаний захід був пред`явлений до примусового виконання, у зв`язку з чим державним виконавцем здійснювалися відповідні виконавчі дії.
З листа державного виконавця № 53519 від 24.07.2026 встановлено, що на рахунках відповідачки перебували грошові кошти у незначному розмірі, а на низці інших рахунків кошти були відсутні взагалі. Зокрема, залишок коштів на окремих рахунках становив 2,96 грн, 12,29 грн, 10,00 грн, 0,03 грн, 209,87 грн та 11 234,66 грн, тоді як на інших рахунках кошти були відсутні.
Таким чином, саме результати фактичного виконання раніше вжитого заходу забезпечення позову, а не припущення позивача, свідчать про недостатність грошових коштів відповідачки для забезпечення виконання можливого рішення суду.
Отже, на відміну від тверджень апелянта, місцевий господарський суд не обмежився абстрактним припущенням про можливість невиконання рішення суду, а встановив конкретні обставини, які свідчать про недостатність раніше арештованих грошових коштів та, відповідно, про необхідність застосування додаткового заходу забезпечення позову.
У зв`язку з цим довід апелянта про те, що суд першої інстанції не встановив наявності загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду, є безпідставним та спростовується матеріалами справи.
Щодо доводів апелянта про подвійне забезпечення позовних вимог та неспівмірність застосованих заходів забезпечення позову колегія суддів зазначає, що одночасне накладення арешту до грошових коштів та іншого майна відповідача не свідчить про подвійне забезпечення позову.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 зазначив, що накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача окремо на кожен вид майна у повному розмірі позовних вимог матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог та не відповідатиме вимогам щодо співмірності заходів забезпечення позову. Водночас у разі недостатності арештованих грошових коштів арешт на майно відповідача може бути накладений лише в межах різниці між ціною позову та сумою арештованих грошових коштів.
З огляду на це, оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції арешт на автомобіль відповідачки вірно накладено не у повному розмірі позовних вимог, а в межах різниці між сумою заявлених до стягнення коштів та сумою грошових коштів, на які вже накладено арешт, що відповідає наведеному правовому висновку.
Крім того, відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.08.2025 у справі № 759/22148/24, накладення арешту на майно та грошові кошти в межах суми заявлених вимог не створює подвійного забезпечення позову і дисбалансу інтересів сторін. Грошові кошти – різновид майна відповідно до гл. 13 ЦК України, тому одночасне накладення арешту на рухоме, нерухоме майно та грошові кошти в межах суми позову не є подвійним забезпеченням позову. Такий захід забезпечення позову є обґрунтованим за наявності реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
В апеляційній скарзі скаржник також посилається на невстановлення дійсної вартості автомобіля.
Щодо наведеного доводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що метою накладення арешту на транспортний засіб у цій справі не є визначення його ринкової вартості чи встановлення остаточної вартості майна, за рахунок якого в майбутньому підлягатиме виконанню рішення суду.
На стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не встановлює остаточний розмір майнової відповідальності відповідача та не здійснює оцінку майна в порядку, передбаченому для процедури його реалізації. Вирішальним є встановлення належності конкретного майна відповідачу, його ідентифікація та наявність обставин, які свідчать про необхідність збереження такого майна як потенційного джерела виконання майбутнього судового рішення.
При цьому питання фактичної вартості автомобіля матиме значення, насамперед, на стадії виконання судового рішення, якщо виникне необхідність звернення стягнення на нього, та не є визначальним для вирішення процесуального питання щодо допустимості його арешту як заходу забезпечення позову.
Таке розуміння відповідає правовій природі арешту майна як тимчасового процесуального заходу. Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.06.2022 у справі №908/2382/21 зазначив, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення коштів у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язане з наявністю у боржника до стягнення присудженої суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які суд накладає для забезпечення позову про стягнення коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно в разі задоволення позову.
Водночас обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Отже, можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення коштів є додатковою гарантією для позивача, що рішення суду в разі задоволення позову буде реально виконане та він отримає задоволення своїх вимог.
Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення коштів боржник матиме можливість розрахуватися з позивачем за умови наявності у нього коштів у необхідній для цього кількості, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Відтак посилання апелянта на те, що суд першої інстанції використав інформацію з вебсайту AUTO.RIA, не спростовує правомірності самого заходу забезпечення позову. Інформація про орієнтовну вартість автомобіля не є визначенням остаточної вартості майна для цілей його реалізації та не змінює суті застосованого заходу. Арешт накладено на конкретно визначений транспортний засіб і в межах відповідної частини майнових вимог, яка не покривається наявними у відповідачки грошовими коштами.
Колегія суддів наголошує, що забезпечення позову не передбачає необхідності доведення з абсолютною достовірністю майбутньої поведінки відповідача або встановлення факту вчинення ним конкретної дії з відчуження майна. Вимога про встановлення вже вчиненої дії щодо відчуження майна фактично нівелювала б превентивну природу інституту забезпечення позову, оскільки в такому випадку застосування заходів часто відбувалося б уже після того, як майно вибуло з власності відповідача.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.09.2025 у справі №907/523/25 прямо зазначено, що у разі подання позову про стягнення коштів очевидною є можливість відповідача в будь-який момент розпоряджатися своїм майном чи коштами, що може ускладнити або унеможливити виконання майбутнього рішення суду, а вимога про надання доказів щодо очевидного права відповідача розпоряджатися власним майном свідчила б про застосування завищеного та фактично недосяжного стандарту доказування.
Отже, сама по собі відсутність доказів того, що відповідачка вже розпочала процедуру відчуження автомобіля, не означає відсутності передбаченої статтею 136 ГПК України загрози утруднення виконання можливого рішення суду. У даному випадку така загроза оцінюється у сукупності з іншими встановленими обставинами, а саме: наявністю значної суми майнових вимог; недостатністю коштів на рахунках відповідачки; фактом проведення щодо неї виконавчих дій; наявністю у відповідачки конкретного рухомого майна, яке може бути відчужене; та необхідністю збереження такого майна до остаточного вирішення спору.
Не приймаються колегією суддів доводи апелянта про те, що вона є добросовісною особою та не має наміру ухилятися від виконання можливого судового рішення.
Питання про забезпечення позову не передбачає встановлення вини відповідача, його недобросовісності чи умислу на невиконання майбутнього судового рішення. Предметом оцінки суду є не суб`єктивне ставлення відповідача до спору, а об`єктивна ймовірність того, що без застосування відповідного заходу майновий стан відповідача може змінитися таким чином, що виконання рішення суду буде істотно ускладнене або стане неможливим.
Добросовісність поведінки відповідачки у спірних правовідносинах є питанням, яке може бути предметом оцінки суду під час розгляду позову по суті, однак не усуває необхідності у застосуванні тимчасового процесуального заходу, якщо існують об`єктивні для застосування відповідних положень процесуального законодавства.
У цьому контексті колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої інститут забезпечення позову спрямований, зокрема, на запобігання можливим несумлінним діям відповідача щодо приховування, розтрати чи відчуження майна, а необхідність застосування заходів має визначатися з огляду на фактичні обставини конкретної справи (постанова від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).
Крім того, не спростовує висновків місцевого господарського суду посилання апелянта на те, що вона була лише «формальним (транзитним) отримувачем грошових коштів».
Зазначене твердження фактично стосується обставин виникнення та правової природи наявності чи відсутності правової підстави для набуття коштів, а також оцінки операцій, внаслідок яких кошти були перераховані на рахунок відповідачки. Ці питання становлять предмет доказування під час розгляду позову по суті та не можуть бути остаточно вирішені судом на стадії розгляду заяви про забезпечення позову.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, під час вирішення питання про забезпечення позову суд не повинен вирішувати спір по суті та встановлювати остаточну обґрунтованість позовних вимог. Такий висновок, зокрема, викладено у постанові Верховного Суду від 22.07.2019 у справі №914/120/19. Тому посилання апелянта на обставини, які стосуються заперечень проти позову, не спростовують самостійної процесуальної підстави для забезпечення позову.
Як вбачається з поданої відповіді на відзив, апелянтка посилається на розірвання договору оренди приміщення та припинення підприємницької діяльності, що, на її думку, є наслідком застосованих у цій справі заходів забезпечення позову.
Однак наведені обставини не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку із накладенням арешту саме на транспортний засіб. Оскаржуваною ухвалою не встановлено заборони здійснювати підприємницьку діяльність, не заборонено користування автомобілем та не встановлено обмежень щодо укладення господарських договорів як таких.
Арешт автомобіля обмежує лише можливість його відчуження та іншого розпорядження ним. Відповідно, такий захід не позбавляє відповідачку можливості користуватися автомобілем, отримувати доходи, здійснювати розрахунки або вести іншу господарську діяльність, яка не пов`язана з відчуженням арештованого майна.
Подана угода про припинення договору оренди від 05.06.2026 та акт приймання-передання майна підтверджують факт припинення відповідних договірних відносин, однак самі по собі не підтверджують причинного зв`язку між цими обставинами та оскаржуваною ухвалою від 03.08.2026.
Отже, наведені скаржником посилання на негативні наслідки для підприємницької діяльності не спростовують висновків суду першої інстанції щодо співмірності застосованого заходу.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що обмеження, встановлені оскаржуваною ухвалою, мають тимчасовий характер та діють до набрання законної сили рішенням у справі. Відтак відповідачка не позбавлена права власності на автомобіль, не позбавлена можливості користуватися ним, а обмеження стосується виключно можливості розпорядження відповідним майном, такий характер обмеження узгоджується з правовою природою арешту майна як заходу забезпечення позову.
Наведена сукупність обставин є достатньою для висновку про існування обґрунтованого ризику істотного ускладнення виконання можливого рішення суду без застосування додаткового заходу забезпечення позову.
При цьому колегія суддів бере до уваги, що завданням господарського судочинства відповідно до статті 2 ГПК України є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів. Забезпечення позову є одним із процесуальних засобів реалізації цього завдання, оскільки спрямоване на те, щоб майбутнє рішення суду не залишилося лише формальним актом, виконання якого фактично стало б неможливим.
Такий підхід відповідає і вимогам статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо ефективності засобу юридичного захисту. Ефективність судового захисту повинна бути реальною та практичною, а не суто теоретичною. У цьому аспекті тимчасове збереження майнового стану відповідача до вирішення спору є допустимим процесуальним механізмом забезпечення ефективності майбутнього судового рішення.
Водночас застосований захід не порушує принципу пропорційності, оскільки арешт автомобіля не означає позбавлення відповідачки права власності на нього, не передбачає його вилучення та не позбавляє її можливості користуватися цим майном. Тимчасово обмежується лише можливість розпорядження автомобілем, що є необхідним для недопущення його вибуття з майнової сфери відповідачки до завершення розгляду спору.
Отже, співвідношення між можливими негативними наслідками для відповідачки від застосування заходу забезпечення та наслідками його незастосування для позивача свідчить на користь збереження оскаржуваного заходу.
З огляду на наведене колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином оцінив докази та застосував положення статей 136, 137, 139 ГПК України.
Доводи апеляційної скарги не спростовує висновків місцевого господарського суду про наявність правових підстав для накладення арешту на автомобіль, а посилання апелянта на подвійне забезпечення позову спростовується самим змістом оскаржуваної ухвали, якою обсяг арешту автомобіля обмежено лише різницею між заявленою сумою вимог та сумою вже арештованих грошових коштів.
Так само не спростовують правомірності оскаржуваної ухвали посилання на недоведеність факту відчуження автомобіля, оскільки для застосування превентивного заходу забезпечення позову закон не вимагає доведення того, що відповідні дії вже вчинені. Достатнім є встановлення обґрунтованого ризику того, що без застосування заходу виконання майбутнього рішення може бути істотно ускладнене.
При цьому суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви в частині заборони відчуження, перереєстрації, зняття автомобіля з державного обліку та вчинення будь-яких реєстраційних дій, додатково забезпечив дотримання балансу між інтересами позивача та відповідачки, не застосувавши заходів, необхідність яких позивачем належним чином не була обґрунтована.
Отже, з урахуванням принципу співмірності заходів забезпечення позову, необхідності забезпечення балансу інтересів сторін та недопущення безпідставного обмеження прав інших осіб, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду та вважає, що підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали не вбачається.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно ст. ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий господарський суд правильно застосував положення статей 136-140 ГПК України, належним чином оцінив доводи позивача і обставини справи, дотримався принципів співмірності, розумності та балансу інтересів учасників спору, а тому обґрунтовано задовольнив заяву про вжиття заходів забезпечення позову частково.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних та обґрунтованих висновків місцевого господарського суду, ухвала суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 03.08.2026 у справі №914/640/26 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено і підписано 11.09.2026.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький

Судді Н.Л. Степанюк

Р.В. Міліціанов