ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 909/284/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю 
«Мед-Сервіс Львів» - Лисенка С.Ю.,
Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігос» - Жарського Т.В.,
Товариства з обмеженою відповідальністю 
«Бейк Фуд Груп» - не з`явився, 
Товариства з обмеженою відповідальністю 
«Реал Естейт Норд» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мед-Сервіс Львів»

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 (у складі колегії суддів: Бонк Т.Б. (головуючий), Бойко С.М., Якімець Г.Г.),
рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 (суддя Неверовська Л.М.) 
та додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 (суддя Неверовська Л.М.) 

у справі № 909/284/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мед-Сервіс Львів»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігос», Товариства з обмеженою відповідальністю «Бейк Фуд Груп», 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Реал Естейт Норд»,
про визнання недійсним одностороннього правочину, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:
У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мед-Сервіс Львів» (далі - ТОВ «Мед-Сервіс Львів») звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігос» (далі - ТОВ «Лігос»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Бейк Фуд Груп» (далі - ТОВ «Бейк Фуд Груп») про визнання недійсним одностороннього правочину, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та стягнення завданих збитків (упущену вигоду) за період з 23.01.2025 по 31.03.2025 у розмірі 827 375,72 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що односторонній правочин ТОВ «Лігос», оформлений письмовим повідомленням від 22.11.2024, про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020 та припинення речового права позивача, суперечить вимогам закону та порушує права позивача, що є підставою для визнання його недійсним, а також підставою для визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення від 29.01.2025, укладеного в подальшому між ТОВ «Лігос» та ТОВ «Бейк Фуд Груп», оскільки ТОВ «Лігос» не мало законних підстав для укладення такого договору за умови існуючих договірних відносин з позивачем.
Крім того, ТОВ «Мед-Сервіс Львів» зазначило, що ТОВ «Лігос» своїми діями щодо односторонньої відмови від договору та блокування позивачу як законному орендарю доступу до приміщення завдав останньому збитки у вигляді упущеної вигоди, яку позивач отримав би при користуванні орендованим приміщенням, що за період з 23.01.2025 по 31.03.2025 становить 827 375,72 грн.
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 29.05.2025 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Реал Естейт Норд» (далі - ТОВ «Реал Естейт Норд»).
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 заяву ТОВ «Лігос» від 06.10.2025 (вх. № 8731/25 від 07.10.2025) про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ТОВ «Мед-Сервіс Львів» на користь ТОВ «Лігос» 31 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 змінено та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Резолютивну частину рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 у справі № 909/284/25 залишено без змін. Додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 частково скасовано та ухвалено нове рішення, яким заяву ТОВ «Лігос» від 06.10.2025 (вх. № 8731/25 від 07.10.2025) про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Мед-Сервіс Львів» на користь ТОВ «Лігос» 15 750,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у травні 2026 року ТОВ «Мед-Сервіс Львів» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 у справі № 909/284/25 у частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «Мед-Сервіс Львів» задовольнити у повному обсязі. Скасувати додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 у справі № 909/284/25 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 у частині часткового задоволення заяви ТОВ «Лігос» про ухвалення додаткового рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Лігос» про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити в повному обсязі.
Ухвалою Верховного Суду від 04.06.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 909/284/25 за касаційною скаргою ТОВ «Мед-Сервіс Львів» з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.07.2026.
ТОВ «Лігос» у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
ТОВ «Бейк Фуд Груп», ТОВ «Реал Естейт Норд» в судове засідання своїх представників не направили.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.
Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання. 
Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, відсутність заяв учасників щодо розгляду справи, у тому числі, клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є їхнім правом, а не обов`язком, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представників зазначених учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників ТОВ «Мед-Сервіс Львів», ТОВ «Лігос», дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні спору судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 13.03.2020 між ТОВ «Лігос» (орендодавець) та ТОВ «Мед-Сервіс Львів» (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого орендодавець передає в тимчасове оплатне володіння і користування, а орендар приймає по акту приймання-передачі нежитлове приміщення загальною площею 100,8 (сто цілих вісім десятих) кв. м, що складається з приміщення 1, приміщення 2, приміщення 3, що складають 78/100 (сімдесят вісім сотих) ідеальних часток приміщення магазину, розташованого за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Василя Стуса, 13-А, для розміщення офісу, об`єкта надання послуг об`єктів торгівлі (в тому числі, аптечними та іншими товарами) (пункт 1.1 договору).
Пунктом 1.4 договору передбачено, що зміна видів діяльності, вказаних у пункті 1.1 цього договору, узгоджується сторонами шляхом підписання додаткової угоди до договору.
Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за ним. Строк оренди за цим договором складає 7 (сім) років з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта (пункт 2.6 договору).
Відповідно до пункту 2.3 договору орендодавець надає орендарю право здійснювати реконструкцію, перепланування, поліпшення об`єкта під цілі, зазначені в пункті 1.1 договору оренди, однак при умові попереднього письмового погодження орендодавцем проведення будь-яких вищевказаних робіт. 
Згідно з пунктом 2.8 договору орендар має право здавати об`єкт чи частини об`єкта в суборенду (піднайм) особам, в назві яких є словосполучення Мед-Сервіс, (або особам, одним з засновників (учасників), яких з часткою у статутному фонді не менше ніж 2/3 статутного капіталу, є юридична особа, в назві якої є словосполучення Мед-Сервіс), для цілей, зазначених у пункті 1.1 цього договору, без будь-якого додаткового погодження з боку орендодавця, але з письмовим повідомленням орендодавця про укладення будь-яких договорів суборенди. При цьому орендар несе повну відповідальність за дії суборендарів.
Пунктом 6.1 договору оренди передбачено, що зміна умов договору не може відбуватися в односторонньому порядку, а лише за згодою сторін, яка оформлюється у встановленій законом формі та підписана уповноваженими представниками сторін.
Відповідно до пункту 6.2 договір може бути припинений в односторонньому порядку через 30 (тридцять) днів після направлення відповідного письмового повідомлення орендодавця орендареві, у випадках, якщо: - орендар використовує об`єкт для здійснення інших видів діяльності, ніж визначено сторонами в пункті 1.1 цього договору; - орендар своєю халатною поведінкою створює загрозу пошкодження об`єкту; - у випадку прострочення орендарем оплати орендної плати або компенсації витрат на комунальні послуги і компенсації експлуатаційних витрат, більш, ніж на 60 (шістдесят) календарних днів підряд.
ТОВ «Лігос» у листі від 23.02.2024 № 166 на лист ТОВ «Мед-Сервіс Львів» від 12.02.2024 № 6392 повідомило, що надає ТОВ «Мед-Сервіс Львів» згоду на передачу в суборенду частини приміщення за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Василя Стуса, 13-А, загальною площею 18,6 кв. м, ФОП Гарвасюку О.М. для здійснення роздрібної торгівлі комп`ютерами, периферійним устаткуванням, побутовою апаратурою та ремонту складних технічних засобів особистого вжитку за умови дотримання ТОВ «Мед-Сервіс Львів» умов договору оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020, зареєстрованого в реєстрі за № 328 та в межах строку дії зазначеного договору.
23.02.2024 між ТОВ «Мед-Сервіс Львів» та ФОП Гарвасюком О.М. укладено договір суборенди, за умовами якого останньому було передано в суборенду частину об`єкта, що перебуває в оренді за договором оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020, площею 18,6 кв. м для здійснення роздрібної торгівлі комп`ютерами, периферійним устаткуванням, побутовою апаратурою та ремонту складних технічних засобів особистого вжитку.
ТОВ «Лігос» у письмовому повідомленні від 22.11.2024 повідомило ТОВ «Мед-Сервіс Львів» про відмову від договору оренди у зв`язку з використанням товариством об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 100,9 кв. м, що складає 78/100 ідеальних часток магазину, розташованого за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. В. Стуса, 13-А, для здійснення інших видів діяльності, ніж визначені сторонами в договорі оренди, а також у зв`язку з допущенням товариством халатної поведінки, яка не тільки створила загрозу пошкодженню об`єкта оренди, але й фактично призвела до пошкодження цього обєкта. Договір оренди вважається припиненим через 30 днів після направлення цього письмового повідомлення ТОВ «Лігос» на адресу ТОВ «Мед-Сервіс Львів» згідно з реквізитами, вказаними у договорі оренди. Це письмове повідомлення є підставою для звільнення об`єкта ТОВ «Мед-Сервіс Львів» через 30 днів після його направлення, а також підставою для підписання сторонами акта приймання-передачі нежитлового приміщення, відповідно до якого ТОВ «Мед-Сервіс Львів» повертає об`єкт ТОВ «Лігос». Це письмове повідомлення є одностороннім правочином.
29.01.2025 між ТОВ «Лігос» і ТОВ «Бейк Фуд Груп» укладено договір оренди нежитлового приміщення, об`єктом якого є нежитлове приміщення загальною площею 100,8 (сто цілих вісім десятих) кв. м, що складається з приміщення 1, приміщення 2, приміщення 3, що складають 78/100 (сімдесят вісім сотих) ідеальних часток приміщення магазину, розташованого за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Василя Стуса, 13-А.
На підставі цього договору право користування цими нежитловим приміщенням зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.01.2025, індексний номер: 76870419 за ТОВ «Бейк Фуд Груп».
У березні 2025 року ТОВ «Мед-Сервіс Львів» звернулося до суду з позовом до суду з позовом до ТОВ «Лігос», ТОВ «Бейк Фуд Груп» про визнання недійсним одностороннього правочину, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та стягнення завданих збитків (упущеної вигоди) за період з 23.01.2025 по 31.03.2025 у розмірі 827 375,72 грн, обґрунтовуючи вимоги тим, що односторонній правочин ТОВ «Лігос», оформлений письмовим повідомленням від 22.11.2024, про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020 та припинення речового права позивача, суперечить вимогам закону та порушує права позивача, що є підставою для визнання його недійсним, а також підставою для визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення від 29.01.2025, укладеного в подальшому між ТОВ «Лігос» та ТОВ «Бейк Фуд Груп», оскільки ТОВ «Лігос» не мало законних підстав для укладення такого договору за умови існуючих договірних відносин з позивачем. Крім того, ТОВ «Лігос» своїми діями щодо односторонньої відмови від договору та блокування позивачу як законному орендарю доступу до приміщення завдав останньому збитки у вигляді упущеної вигоди, яку позивач отримав би при користуванні орендованим приміщенням, що за період з 23.01.2025 по 31.03.2025 становить 827 375,72 грн.
Також судами установлено, що 08.04.2025 між ТОВ «Лігос» (продавець) та ТОВ «Реал Естейт Норд» (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 675, за умовами якого продавець передав (продав), а покупець прийняв у власність (купив) нежитлове приміщення магазину (з усіма його приналежностями, у тому числі інженерними мережами та комунікаціями), яке знаходиться на першому поверсі за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Василя Стуса, 13-А.
Право власності на зазначений об`єкт 08.04.2025 зареєстровано за новим власником ТОВ «Реал Естейт Норд», у зв`язку із чим суд залучив це товариство до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив і мотивував таке рішення тим, що ТОВ «Мед-Сервіс Львів», уклавши договір з ФОП Гарвасюком О.М., порушило пункт 2.8 договору оренди, адже суборендарем є особа, в назві якої не міститься словосполучення Мед-Сервіс (або особа, одним з засновників (учасників) яких з часткою у статутному фонді, не менше, ніж 2/3 статутного капіталу, є юридична особа, в назві якої є словосполучення Мед-Сервіс), а щодо листа від 23.02.2024 № 166, яким ТОВ «Лігос» повідомило про надання згоди ТОВ «Мед-Сервіс Львів» на передачу в суборенду ФОП Гарвасюком О.М. частини приміщення, суд дійшов висновку про те, що така згода надана за умови дотримання ТОВ «Мед-Сервіс Львів» умов договору оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020. Однак, як установлено судом, позивач при укладені договору суборенди з ФОП Гарвасюком О.М. не дотримано умов пункті 1.1, 2.8 договору оренди. Оскільки позивач допустив порушення умов договору оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020, тому відсутні правові підстави для визнання недійсним одностороннього правочину письмового повідомлення ТОВ «Лігос» від 22.11.2024 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020, отже, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню
Водночас суд констатував факт того, що оскільки у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним одностороннього правочину письмового повідомлення ТОВ «Лігос» від 22.11.2024 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020 відмовлено, то відсутні також підстави для задоволення похідних позовних вимог про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення, укладеного 29.01.2025 між ТОВ «Лігос» і ТОВ «Бейк Фуд Груп», та про стягнення завданих збитків за період з 23.01.2025 по 31.03.2025 у розмірі 827 375,72 грн.
Суд апеляційної інстанції змінив та виклав мотивувальну частину рішення суду першої інстанції у редакції, наведеній у постанові, відповідно до якої позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права, який не призведе до відновлення його права користування нерухомим майном як орендаря, що є самостійною підставою для відмови у позові.
У подані касаційній скарзі ТОВ «Мед-Сервіс Львів» в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень послалося на те, зокрема, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору неправильно застосували положення статей 3, 16, 203, 215, 651, 774 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статтю 188 Господарського кодексу України та не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування наведених норм права при вирішенні спору у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18, від 18.04.2023 у справі № 910/908/22, від 30.11.2021 у справі № 910/4224/21, від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 07.03.2023 у справі № 909/1199/21, від 08.10.2020 у справі № 910/11397/18, від 22.05.2019 у справі № 922/2921/17, від 26.02.2020 у справі № 922/3618/18, від 04.09.2019 у справі № 761/5115/17;
- відсутній висновок Верховного Суду щодо ефективності та належності способу захисту у вигляді визнання недійсним одностороннього правочину про розірвання договору оренди та визнання недійсним подальшого договору оренди того ж нерухомого майна за умови, коли ці вимоги перебувають у причино-наслідковому зв`язку з вимогою про стягнення збитків (оскільки метою звернення до суду позивача було відшкодування понесених збитків, спричинених діями відповідачів у зв`язку з вчиненням оспорюваних правочинів). Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо неналежності та неефективності обраного позивачем способу захисту, не врахувавши справжню правову природу заявлених позовних вимог, їх функціональний взаємозв`язок та спрямованість на реальне поновлення порушеного права позивача;
- судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази, зокрема, сам договір оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020, передбачені ним підстави для одностороннього розірвання та фактичну їх наявність/відсутність у спірних правовідносинах, лист ТОВ «Лігос» від 23.02.2024 року № 166 про надання письмової згоди на суборенду, листування ТОВ «Лігос» з ТОВ «Бейк Фуд Груп» щодо надання згоди на суборенду тому ж самому ФОП Гаврасюку О.М. (додаткова угода від 03.04.2025), технічні паспорти на спірний об`єкт станом на 20.05.2002 та 17.12.2024, а також не надали оцінки доводам позивача щодо суперечливості поведінки ТОВ «Лігос».
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
Спір у цій справі стосується правовідносин, пов`язаних як з орендою нежитлових приміщень, договір оренди щодо яких було розірвано в односторонньому порядку відповідачем-1, так і з відшкодуванням завданих позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди за період з 23.01.2025 по 31.03.2025 у розмірі 827 375,72 грн.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з мотивів обрання позивачем неефективного (неналежного) способу захисту порушеного права. 
Проте з такими висновками суду пригодитися не можна.
Положеннями частини 1 статті 2 ГПК до завдань господарського судочинства віднесено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У статті 4 ГПК визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2).
Право на звернення до господарського суду в установленому ГПК порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (частина 1 статті 4 ГПК).
За змістом частин 1, 2 статті 5 ГПК, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 15 ЦК передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31).
Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.
Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 ГПК, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина 1 статті 45 ГПК).
За усталеним підходом, сформованим у судовій практиці, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).
Порядок звернення до господарського суду встановлюють положення ГПК, частиною 1 статті 162 якого визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини 3 статі 162 ГПК позовна заява повинна містити ім`я (найменування) відповідача як сторони у справі, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (такі висновки сформульовані у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 27), від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (постанова від 05.07.2023 у справі № 910/1592/20).
Звертаючись до суду з позовом за захистом порушеного права, позивач відповідно до статті 162 ГПК пропонує (викладає) в позові правову кваліфікацію спору, зокрема формулює в ньому спосіб захисту, який, на його думку, забезпечить відновлення такого права. При цьому процесуальний закон не вимагає посилання на законодавчу норму, яка передбачає цей спосіб захисту або дозволяє його застосувати.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31).
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою класичного принципу «jura novit curia» («суд знає закон») (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).
Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (стаття 2 ГПК). Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 904/7803/21, від 20.09.2023 у справі № 910/3453/22, від 01.11.2023 у справі № 910/7987/22.
У свою чергу, якщо невідповідність способу захисту критеріям належності та ефективності призводить до відмови в задоволенні позовних вимог, то в разі посилання позивача на неправильні (невідповідні предмету позову) законодавчі положення суд має застосувати відповідну законодавчу норму самостійно. Така помилка позивача не може слугувати підставою для відмови в позові.
У такому разі спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінку предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, здійснює суд, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 26.05.2022 у справі № 910/17717/20, постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2024 у справі № 990/150/23).
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
У справі, що розглядається, ТОВ «Мед-Сервіс Львів» у позовній заяві, посилаючись на обставини недійсності одностороннього правочину ТОВ «Лігос», оформленого письмовим повідомленням від 22.11.2024, про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 13.03.2020, як такого, що суперечить вимогам закону та порушує права позивача, доводить наявність підстав для стягнення з відповідача завданих збитків (упущеної вигоди) за період з 23.01.2025 по 31.03.2025 у розмірі 827 375,72 грн, оскільки ТОВ «Лігос» своїми діями щодо односторонньої відмови від договору та блокування позивачу як законному орендарю доступу до приміщення завдав останньому збитки у вигляді упущеної вигоди.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити з того, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20).
Як свідчать матеріали справи, протягом розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції позивач доводив те, що кінцевою та основною метою його звернення до суду є саме відшкодування збитків (упущеної вигоди), завданих незаконними діями ТОВ «Лігос», що полягали у:- односторонньому припиненні договору оренди; - блокуванні доступу позивача до орендованого приміщення; - передачі спірного майна іншому орендарю та фактичному унеможливленні подальшого здійснення позивачем господарської діяльності у спірному приміщенні. Саме внаслідок вчинення оспорюваного одностороннього правочину та укладення нового договору оренди позивач зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди. Без встановлення незаконності одностороннього розірвання договору оренди та недійсності подальшого договору оренди позивач фактично позбавлений можливості:- довести протиправність поведінки ТОВ «Лігос»; - підтвердити причинно-наслідковий зв`язок між діями ТОВ «Лігос» та завданими збитками; - підтвердити наявність одного з обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення, необхідного для застосування такого способу захисту як відшкодування збитків.
Так, відповідно до частин 1-3 статті 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).  Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується (такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.11.2019 зі справи № 910/9278/18, від 17.03.2021 зі справи № 916/1740/18, від 15.06.2021 зі справи № 910/8926/20).
Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК).
У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц).
Водночас суд відповідно до статей 86, 236, 237, 269, 276, 282 ГПК має надати оцінку поданим сторонами доказам, повно і всебічно з`ясовати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, що є необхідним для правильної правової кваліфікації спірних правовідносин сторін, вирішення спору по суті та ухвалення законного й обґрунтованого судового рішення.
Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту порушеного права у вигляді заявлених позовних вимог про визнання недійсними одностороннього правочину та договору оренди нежитлового приміщення, вказав, що задоволення таких позовних вимог не забезпечить позивачу як орендарю права на користування спірним нежитловим приміщенням.
Проте суд апеляційної інстанції, обмежившись посиланням на обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, не врахував наведені вище положення законодавства та правові висновки Верховного Суду, зокрема щодо обов`язку суду встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору, не встановив характер спірних правовідносин і мети заявленого позивачем позову, взагалі не зробив будь-яких висновків щодо правильності висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення завданих збитків, не зважаючи на те, що такі доводи містилися в апеляційній скарзі, не надав оцінки доводам позивача щодо обставин заподіяння йому збитків у вигляді упущеної вигоди та поданим на їх підтвердження доказам, не встановив наявність/відсутність у діях ТОВ «Лігос» всіх складових цивільного правопорушення для можливого покладення на останнього обов`язку з відшкодування позивачу завданих збитків (у разі встановлення їх наявності). Водночас поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що вимоги про відшкодування збитків заявлено саме до ТОВ «Лігос» як особи, яка, за доводами позивача, спричинила йому збитки, вчинивши односторонній правочин, законність якого оспорюється позивачем у цій справі.
Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 237 ГПК при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин. 
У зв`язку з наведеним, постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає, оскільки суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, постанову суду апеляційної інстанції не можна визнати законною і обґрунтованою.
При цьому наведені скаржником підстави касаційного оскарження судового рішення знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.
З огляду на те, що судом апеляційної інстанції при вирішенні спору було порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, неправильно застосовано норми матеріального права, цей суд дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову за наведених у постанові обставин.
Порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК). 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
З огляду на обмежений обсяг процесуальних повноважень Верховного Суду, а також на те, що суд апеляційної інстанції допустив наведені порушення норм процесуального права, не дослідив зібрані докази й не встановив ті фактичні обставини, від яких залежить правильне застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, на які послався скаржник у касаційній скарзі, що впливає на вирішення позовних вимог, Верховний Суд, переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції згідно з пунктами 1, 4 частини 3 статті 310 ГПК та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мед-Сервіс Львів» задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 у справі № 909/284/25 скасувати.

3. Справу № 909/284/25 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв 

І.С. Міщенко