ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ 
"25" серпня 2026 р. Справа№ 910/7514/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Демидової А.М. 
Ходаківської І.П. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 25.08.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум»
на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2026 (повний текст складено 27.05.2026)
у справі №910/7514/25 (суддя Ломака В.С.)
за позовом Заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі
Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради
Центрального відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум»
про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 242 338,89 грн, 
ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області звернувся до Господарського суду міста Києва (далі за текстом - прокурор) із позовом в інтересах держави в особі Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (далі за текстом - позивач 1), Центрального відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (далі за текстом - позивач 2) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум» (далі за текстом - відповідач) про визнання недійсними Додаткових угод: №2 від 26.09.2022 (далі за текстом - Додаткова угода №2), №3 від 20.10.2022 (далі за текстом - Додаткова угода №3), №4 від 11.11.2022 (далі за текстом - Додаткова угода №4) до Договору про постачання електричної енергії споживачу №ЕЕ/П-1 від 04.01.2022, укладеного між позивачем та відповідачем (далі за текстом - Договір), та стягнення з відповідача на користь позивача 242 338,89 грн безпідставно сплачених коштів, та стягнення з відповідача на користь Запорізької обласної прокуратури 10 175,27 грн судового збору. 
Звернення прокурора до суду із даним позовом зумовлено необхідністю усунення порушення законодавства щодо публічних закупівель за бюджетні кошти, та задоволення суспільної потреби у дотриманні вимог чинного законодавства при витрачанні бюджетних коштів, тоді як позивачі 1, 2, як органи уповноважені захищати інтереси держави, які виконують функції головних розпорядників бюджетних коштів, не здійснювали захист інтересів держави. 
Обгрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилається на те, що спірні Додаткові угоди №2, №3 та №4 укладені з порушенням вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 № 922-VIII (далі за текстом - Закон), оскільки укладені за відсутності належного документального підтвердження на збільшення ціни за одиницю товару понад 10% від ціни, визначеної у Договорі. Враховуючи укладення спірних додаткових угод з порушенням вимог Закону, прокурор просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 242 338,89 грн зайво сплачених грошових коштів на підставі статей 216, 1212 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України). 
Господарський суд міста Києва рішенням від 19.05.2026 у справі №910/7514/25 позов задовольнив. Визнав недійсними Додаткову угоду від 26.09.2022 №2, Додаткову угоду від 20.10.2022 №3, Додаткову угоду від 11.11.2022 №4 до Договору про постачання електричної енергії споживачу від 04.01.2022 № ЕЕ/П1 та стягнув з відповідача на користь позивача 242 338,89 грн надмірно сплачених грошових коштів, та з відповідача на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя 10 175,27 витрат по сплаті судового збору.
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що збільшення ціни на товар, внаслідок підписання оспорюваних додаткових угод, відбулося без належного обґрунтування та належних доказів коливання ціни на товар, а тому таке збільшення є прямим порушенням статті 5, пункту 2 частини 5 статті 41 Закону, та є підставою для визнання цих додаткових угод недійсними на підставі положень статей 203, 215 ЦК України. Враховуючи недійсність Додаткових угод №2, №3 та №4, ціна за поставлену електроенергію обсягом 663 707 кВт*год повинна була визначатися за умовами Договору, а саме 4,06 грн з ПДВ за 1 кВт*год, що в загальному розмірі становити 2 694 650,42 грн. Тоді як споживачем було переплачено відповідачу кошти у загальному розмірі 242 338,89 грн, які суд першої інстанції присудив до стягнення на користь позивача на підставі статті 670 ЦК України. 
Щодо представництва прокурором інтересів держави, то суд першої інстанції погодився з доводами прокурора, що позивачі 1, 2 тривалий час не здійснювали захист інтересів держави у спірних правовідносинах, тобто подання прокурором позову зумовлено бездіяльністю відповідних органів. 
Не погодившись із ухваленим рішенням місцевого господарського суду, 15.06.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергум» звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження та відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум»; зупинити апеляційне провадження у справі №910/7514/25 до закінчення розгляду Конституційним Судом України справи за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Газ Ресурс» щодо конституційності пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2026 у справі №910/7514/25 та прийняти у цій справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення допущено порушення частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України), оскільки рішення ухвалено за відсутності обґрунтованого розрахунку ціни позову та залучення сторони за Договором - Територіального відділу освіти Заводського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, що є порушенням пункту 4 частини 3 статті 277 ГПК України. Крім того, Центральний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорозької міської ради не є юридичною особою, а тому не може бути позивачем у даній справі, і суд першої інстанції мав відмовити у відкритті провадження у даній справі. 
За твердженням відповідача, позивачем у даній справі має бути Державна аудиторська служба України, оскільки спірні правовідносини стосуються інтересів держави щодо забезпечення ефективного та прозорого здійснення публічних закупівель. Крім того, прокурор в порушення вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не надав компетентному органу розумного строку для реагування щодо здійснення захисту інтересів держави, оскільки звернувся до позивачів 1 та 2 листом від 11.06.2025, а вже 13.06.2025 звернувся до суду із позовом. 
Матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження повноважень особи, яка підписала позовну заяву від імені Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, що є підставою для повернення позовної заяви. 
В апеляційній скарзі відповідач зазначив попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, що становить 50 000,00 грн. 
До апеляційної скарги відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі №910/7514/25 до закінчення розгляду Конституційним Судом України справи за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Газ Ресурс» щодо конституційності пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2026 у справі №910/7514/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. - головуючий, Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 22.06.2026 залишив без розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2026 у справі №910/7514/25. 
Після усунення скаржником недоліків апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 02.07.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2026 у справі №910/7514/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 11.08.2026 о 12 год. 00 хв.; витребував матеріали справи №910/7514/25 з Господарського суду міста Києва.
Матеріали справи №910/7514/26 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 06.07.2026. 
15.07.2026 від прокурора надійшло заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та відзив на апеляційну скаргу відповідача. 
Згідно відзиву на апеляційну скаргу відповідача прокурор заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції здійснив перевірку юридичної обґрунтованості та математичної правильності здійсненного прокурором розрахунку надмірно сплачених грошових коштів за Договором, із врахуванням джерела походження коштів, сплачених за Договором та спірними Додатковими угодами. 
Щодо доводів позивача про те, що позивачем у даній справі мала виступати Державна аудиторська служба України, то на момент звернення прокурора до суду із даним позовом не було задокументованих результатів проведених контрольних заходів, тоді як Департамент освіти і науки Запорізької міської ради у розумінні статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені повноваження щодо виявлення та усунення порушень інтересів держави. 
Прокурор зазначає, що у даній справі ним доведено і судом першої інстанції встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, з метою їх захисту у сфері публічних закупівель, оскільки орган уповноважений на це такі заходи не здійснив. При цьому прокурор у відповідності до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» належним чином повідомив позивачів 1, 2 шляхом направлення листів від 28.01.2025 №52-103-702 вих-25, від 05.05.2025 №52-103-3619 вих-25 та від 11.06.2025 №52-103-4615вих-25. 
Щодо підписанта позовної заяви, то враховуючи Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової системи інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/01/15-21 та Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», подаючи позов через підсистему «Електронний суд» посаду підписанта підтверджено надавачем електронних довірчих послуг КНЕДП ОП України. 
У судовому засіданні 11.08.2026 суд апеляційної інстанції протокольно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі. 
Колегія суддів за результатами розгляду клопотання про зупинення провадження дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання, з огляду на таке. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Вирішуючи питання щодо зупинення провадження у справі через неможливість її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їх взаємозв`язок зі спірними правовідносинами, що є предметом розгляду у цій справі, підставами позову.
Статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Отже, у випадку ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційним пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», наведена норм втратить чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про її неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. У такому випадку рішення Конституційного Суду України у справі №3-78/2026 (178/26) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Газ Ресурс» щодо легітимності зміни істотних умов договору закупівлі, що регулюється саме пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не впливає на об`єктивну неможливість розгляду даної справи. 
Таким чином, клопотання про зупинення провадження не містить доказів неможливості розгляду цієї справи до вирішення вказаної заявником справи, та всупереч вимогам пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України не містить аргументованих та переконливих мотивів необхідності зупинення провадження у справі як у частині об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України за вказаною конституційною скаргою, так і стосовно того, що зібрані у справі, що розглядається, докази дійсно не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Подібний за змістом правовий висновок викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 09.06.2026 у справі №918/918/25. 
Разом з цим, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, відповідно до частини 3 статті 320 ГПК України є підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами. Такої ж думки дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 20.05.2026 у справі № 910/4865/24, яка є подібною із даною справою.
03.08.2026 відповідачем подано до Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» письмові пояснення у зв`язку із зміною матеріально-правового регулювання спірних правовідносин. 
За статтею 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Відповідно до статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 02.07.2026 про відкриття апеляційного провадження у справі №910/7514/25 встановив строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, пояснення до 20.07.2026. 
Таким чином, письмові пояснення відповідача підлягають залишенню без розгляду на підставі частини 2 статті 118 ГПК України. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 11.08.2026 відклав розгляд справи №910/7514/26 на 25.08.2026. 
Ані позивач 1, ані позивач 2 своїм правом на подання відзиву/заперечення на апеляційну скаргу відповідача не скористались, відзив/заперечення на апеляційну скаргу не подали, що не є перешкодою для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України. 
Позивач 2 своїх представників в судове засідання, призначене на 25.08.2026, не направив, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення ухвали Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2026 до його електронного кабінету. 
Згідно з частиною 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, справа №910/7514/26 розглядається судом апеляційної інстанції за відсутності представника позивача 2, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи. 
У судовому засіданні 25.08.2026 представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду від 19.05.2026 у справі №910/7514/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Представник позивача 1 у судовому засіданні 25.08.2026 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволені, а рішення Господарського суду від 19.05.2026 у справі №910/7514/25 залишити без змін. 
Представник прокурора у судовому засіданні 25.08.2026 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволені, а рішення Господарського суду від 19.05.2026 у справі №910/7514/25 залишити без змін. 
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини. 
Територіальний відділ освіти Заводського району Департаменту в мережі Інтернет на веб-порталі уповноваженого органу Prozorro опублікував оголошення про проведення відкритих торгів UA-2021-11-25-008201-b щодо закупівлі електричної енергії (ДК 021:2015:09310000-5) обсягом 802 000 кВт*год загальною очікуваною вартістю 4 010 000,00 грн, переможцем яких було визнано відповідача з ціновою пропозицією 3 256 120,00 грн (а.с. 16-17 т.1). 
04.01.2022 між Територіальним відділом освіти Заводського району Департаменту (далі - Споживач) та відповідачем (далі - Постачальник) укладено Договір, за умовами якого Постачальник постачає Споживачу електричну енергію для забезпечення потреб його електроустановок, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору (а.с. 18-22 т.1).
Згідно з пунктом 2.3 Договору очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період з 01.01.2022 по 31.12.2022 становить 802 000 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу електричної енергії, заявленому оператором системи розподілу та зазначений у Відомостях про очікуваний обсяг, що є Додатком № 3 до цього Договору.
Пунктом 3.1 Договору встановлено, що початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена в Заяві-приєднанні, яка є Додатком № 1 до цього Договору (01.01.2022) (а.с. 24 т.1). 
Постачальник за цим Договором не має права вимагати від Споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у Комерційній пропозиції, яка є Додатком № 2 до цього Договором (пункти 3.3, 5.5 Договору).
Відповідно до пункту 5.1 Договору Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначені Комерційною пропозицією, яка є Додатком № 2 до Договору.
Згідно з пунктами 5.2-5.4 Договору його загальна вартість становить 2 713 433,33 грн, крім того ПДВ 20 % 542 686,67 грн, разом з ПДВ 3 256 120,00 грн. Бюджетні кошти 3 056 120,00 грн, в т.ч. ПДВ 509 353,33 грн; відшкодування 200 000,00 грн, в т.ч. ПДВ 33 333,34 грн.
Загальна сума Договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін залежно від реального фінансування.
Ціна товару включає в себе вартість послуг оператора системи передачі щодо надання послуг з передачі електричної енергії, які необхідні для виконання цього Договору.
Ціна електричної енергії, що поставляється Постачальником, зазначається в Комерційній пропозиції (Додаток № 2).
За умовами Додатку № 2 до Договору (Комерційна пропозиція) ціна за одиницю електроенергії: 4,06 грн. Спосіб оплати: післяплата (по факту споживання) (а.с. 24 зворотній бік т.1). 
Відповідно до пунктів 5.7, 5.8 Договору його ціна та ціна за одиницю товару може змінюватись у випадках, передбачених статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 року № 922-VIII, що оформлюється додатковою угодою. До зміни ціни за одиницю товару постачальник зобов`язаний постачати електричну енергію за ціною, яка зазначена у Договорі у чинній його редакції.
Зміни до цього Договору можуть бути внесені у випадках, передбачених статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Згідно з пунктом 5.9 Договору у разі зміни ціни (коливання ціни) товару (електричної енергії) на ринку Постачальник письмово звертається до Споживача щодо зміни ціни за одиницю товару (електричної енергії). Наявність факту зміни ціни (коливання ціни) товару (електричної енергії) на ринку підтверджується довідками відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару (електричної енергії) на ринку, або інформацією про зміну розміру ціни товару на ринку, розміщеної на офіційному вебсайті ДП Оператор ринку (https:www.oree.com.ua) щодо розміру цін на товар (електричну енергію) на момент укладення Договору та момент звернення до вказаних органів, установ, організацій або надання інформації з офіційного вебсайту ДП Оператор ринку.
На підставі письмового звернення Постачальника Споживач вирішує питання можливості укладення додаткової угоди щодо зміни ціни за одиницю товару (шляхом корегування кількості товару) та викладення Комерційної пропозиції, яка є Додатком № 2 до цього Договору, у новій редакції. При цьому зміна цін за одиницю товару не повинна призвести до збільшення ціни Договору, зазначеної у пункті 5.2 цього Договору.
Відповідно до пункту 13.1 Договору останній укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав Споживач, та набирає чинності з моменту погодження (акцептування) споживачем заяв-приєднання, яка є Додатком № 1 до цього Договору.
Додатковою угодою від 24.01.2022 № 1 до Договору (а.с. 26 т.1) сторони договору внесли зміни шляхом викладення в новій редакції Додатку № 2 до нього (Комерційна пропозиція), за яким, зокрема, Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2022 до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Відповідач звернувся до уповноваженої особи із листом-пропозицією від 12.09.2022 № 1209/25 (а.с. 28 т.1) про внесення змін до Договору, у зв`язку із значним коливанням (збільшенням) середньозваженої ціни РДН за липень 2022 року станом (2 640,45 грн за 1 М/Вт*год) https:www.oree.com.ua/index відносно середньозваженої ціни РДН серпня 2022 року станом (2 993,06 грн. за 1 М/Вт*год). Відповідач повідомив, що зростання ціни відбулося на 13,35 %, що змусило його збільшити тариф на постачання електроенергії. Згідно ДП «Оператор ринку» ціна на електричну енергію продовжує стрімко зростати, станом на 12.09.2022 середньозважена ціна на електричну енергію становить 3 602,64 грн за 1 М/Вт*год. З метою безперебійного функціонування ринку електричної енергії та часткового приведення у відповідність ціни постачання електроенергії, відповідач направив споживачу проект відповідної додаткової угоди для узгодження та підписання. Також, відповідач надав Експертний висновок Київської торгово-промислової палати від 02.09.2022 № Ц-353, за яким середньозважена ціна електричної енергії на РДН, ОЕС України за липень 2022 року становить 2 640,45 грн/мВт*год., середньозважена ціна на РДН, ОЕС України за серпень 2022 року 2 993,06 грн/мВт*год, зміна %: +13,35 % (а.с. 28 зворотній бік т.1).
26.09.2022 між Територіальним відділом освіти Заводського району Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (надалі - Споживач) та відповідачем (надалі - Постачальник) укладено Додаткову угоду № 2 до Договору (а.с. 27 т.1), якою сторони внесли зміни до пункту 2.3 Договору і пункту 1 Додатку № 2 до Договору та погодили, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період з 01.01.2022 по 31.12.2022 становить 775 491 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу електричної енергії, заявленому оператором системи розподілу та зазначений у Відомостях про очікуваний обсяг, що є Додатком № 3 до цього Договору.
Ціна за одиницю електричної енергії: 4,37 грн.
У пунктах 4, 5 Додаткової угоди № 2 до Договору сторони погодили, що остання розповсюджує свою дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.09.2022, згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України. Нова (змінена) ціна застосовується з першого числа відповідного розрахункового періоду (календарного місяця), а саме з 01.09.2022.
Тобто ціну за одиницю електричної енергії Додатковою угодою №2 до Договору збільшено на 7,64%, з 4,06 грн до 4,37 грн. 
Відповідач листом-пропозицією від 13.10.2022 № 1310/17 повторно звернувся до споживача з пропозицією внести зміни до Договору, у зв`язку із значним коливанням (збільшенням) середньозваженої ціни РДН за 1 декаду вересня 2022 року (3 303,40 грн за 1 М/Вт*год) https:www.oree.com.ua/index відносно середньозваженої ціни РДН серпня 2022 року (2 993,06 грн за 1 М/Вт*год). Відповідач повідомив, що зростання ціни відбулося на 10,37 %, що змусило останнього збільшити тариф на постачання електроенергії (а.с. 30 зворотній бік т.1). 
Відповідач надав Експертний висновок Черкаської торгово-промислової палати від 12.09.2022 № О-322/02, за яким середньозважена ціна електричної енергії на РДН, ОЕС України за серпень 2022 року (в цілому) становить 2 993,06 грн/мВт*год., середньозважена ціна на РДН, ОЕС України за 1 декаду вересня 2022 року 3 303,40 грн/мВт*год, коливання середньозваженої ціни: +10,37 % (а.с. 31 т.1). 
20.10.2022 між Територіальним відділом освіти Заводського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради та відповідачем (надалі - Постачальник) укладено Додаткову угоду № 3 (а.с. 29 т.1) до Договору, якою сторони внесли зміни до пункту 2.3 Договору і пункту 1 Додатку № 2 та погодили, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період з 01.01.2022 по 31.12.2022 становить 747 192 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу електричної енергії, заявленому оператором системи розподілу та зазначений у Відомостях про очікуваний обсяг, що є Додатком № 3 до цього Договору.
Ціна за одиницю електричної енергії: 4,80 грн.
У пунктах 4, 5 Додаткової угоди № 3 до Договору сторони домовились, що остання розповсюджує свою дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.10.2022, згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України. Нова (змінена) ціна застосовується з першого числа відповідного розрахункового періоду (календарного місяця), а саме з 01.10.2022.
Тобто ціну за одиницю електричної енергії Додатковою угодою №3 до Договору збільшено на 9,83%, з 4,37 грн до 4,80 грн. 
У подальшому, відповідач листом-повідомленням від 20.10.2022 №2010/23 звернувся до споживача з пропозицією внести зміни до Договору, у зв`язку із значним коливанням (збільшенням) середньозваженої ціни РДН за 2 декаду вересня 2022 року (3 590,50 грн за 1 М/Вт*год) https:www.oree.com.ua/index відносно середньозваженої ціни РДН 1 декади вересня 2022 року (3 304,40 грн за 1 М/Вт*год). Відповідач повідомив, що зростання ціни відбулося на 8,69 %, що змусило останнього збільшити тариф на постачання електроенергії (а.с. 33 зворотній бік т.1).
В обґрунтування коливання цін відповідач надав Експертний висновок Черкаської торгово-промислової палати від 29.09.2022 №О-373, за яким середньозважена ціна електричної енергії на РДН, ОЕС України за 1 декаду вересня 2022 року становить 3 303,40 грн/мВт*год., середньозважена ціна на РДН, ОЕС України за 2 декаду вересня 2022 року 3 590,50 грн/мВт*год, коливання середньозваженої ціни: +8,69 % (а.с. 34 т.1).
11.11.2022 між Територіальним відділом освіти Заводського району Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (надалі - Споживач) та відповідачем (надалі - Постачальник) укладено Додаткову угоду № 4 до Договору (а.с. 32 т.1), якою сторони внесли зміни до пункту 2.3 Договору і пункту 1 Додатку № 2 та погодили, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 становить 724 960 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу електричної енергії, заявленому оператором системи розподілу та зазначений у Відомостях про очікуваний обсяг, що є Додатком № 3 до цього Договору.
Ціна за одиницю електричної енергії: 5,21 грн.
У пунктах 4, 5 Додаткової угоди № 4 до Договору сторони домовились, що остання розповсюджує свою дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.10.2022, згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України. Нова (змінена) ціна застосовується з першого числа відповідного розрахункового періоду (календарного місяця), а саме з 06.10.2022.
Тобто ціну за одиницю електричної енергії Додатковою угодою №4 до Договору збільшено на 8,54%, з 4,80 грн до 5,21 грн. 
28.12.2022 між Територіальним відділом освіти Заводського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (надалі - Споживач) та відповідачем (надалі - Постачальник) укладено Додаткову угоду № 5 до Договору (а.с. 35 т. 1), якою сторони дійшли взаємної згоди викласти пункти 2.3, 5.2 Договору в новій редакції, за якою очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період з 01.01.2022 по 31.12.2022 становить 585 112 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу електричної енергії, заявленому оператором системи розподілу та зазначений у Відомостях про очікуваний обсяг, що є Додатком № 3 до цього Договору. Загальна вартість цього Договору становить 2 106 258,36 грн, крім того ПДВ 20 % 421 251,00 грн, разом з ПДВ 2 527 509,36 грн. Бюджетні кошти 2 411 066,84 грн, в т.ч. ПДВ 401 844,47 грн; відшкодування 116 442,52 грн, в т.ч. ПДВ 19 407,09 грн. Загальна сума Договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін залежно від реального фінансування.
30.12.2022 між Територіальним відділом освіти Заводського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (надалі - Споживач) та відповідачем (надалі - Постачальник) укладено Додаткову угоду № 6 до Договору (а.с. 37 т.1), якою сторони погодили продовжити дію Договору на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку 2023 року, а саме до 28.02.2023, а також збільшити суму Договору на 20 % від суми 2 527 509,36 грн, що становить 505 500,25 грн, в т.ч. ПДВ 421 251,56 грн. У цій додатковій угоді сторони також дійшли згоди викласти, зокрема, пункти 2.3, 5.2 Договору в новій редакції, за якою очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період з 01.01.2022 по 31.12.2022 становить 585 112 кВт*год, на період з 01.01.2023 по 28.02.2023 становить 97 025 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу електричної енергії, заявленому оператором системи розподілу та зазначений у Відомостях про очікуваний обсяг, що є Додатком № 3 до цього Договору. Загальна вартість цього Договору становить 2 527 508,01 грн, крім того ПДВ 20 % 505 501,60 грн, разом з ПДВ 3 033 009,61 грн. Бюджетні кошти 2 916 567,09 грн, в т.ч. ПДВ 486 094,52 грн; відшкодування 116 442,52 грн, в т.ч. ПДВ 19 407,09 грн. Загальна сума Договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін залежно від реального фінансування.
24.03.2023 між Територіальним відділом освіти Заводського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (надалі - Споживач) та відповідачем (надалі - Постачальник) укладено Додаткову угоду № 7 до Договору (а.с. 40 т.1), якою сторони дійшли взаємної згоди викласти пункти 2.3, 5.2 Договору в новій редакції, за якою очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період з 01.01.2022 по 31.12.2022 становить 566 683 кВт*год, на період з 01.01.2023 по 28.02.2023 становить 78 596 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу електричної енергії, заявленому оператором системи розподілу та зазначений у Відомостях про очікуваний обсяг, що є Додатком № 3 до цього Договору. Загальна вартість цього Договору становить 2 447 491,09 грн, крім того ПДВ 20 % 489 498,22 грн, разом з ПДВ 2 936 989,31 грн. Бюджетні кошти 2 820 546,79 грн, в т.ч. ПДВ 470 091,13 грн; відшкодування 116 442,52 грн, в т.ч. ПДВ 19 407,09 грн. Загальна сума Договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін залежно від реального фінансування.
Згідно актів прийому-передачі електричної енергії від 18.02.2022 за січень 2022 року (на поставку 109 593 кВт*год на суму 444 947,58 грн), від 09.03.2022 за лютий 2022 року (на поставку 99 028 кВт*год на суму 402 053,68 грн), від 12.04.2022 за березень 2022 року (на поставку 40 465 кВт*год на суму 164 287,90 грн), від 13.05.2022 за квітень 2022 року (на поставку 51 140 кВт*год на суму 207 628,40 грн), від 13.05.2022 року за квітень 2022 року (на поставку 1 201 кВт*год на суму 4 876,06 грн), від 13.05.2022 за квітень 2022 року (на поставку 3 949 кВт*год на суму 16 032,94 грн), від 14.06.2022 за травень 2022 року (на поставку 569 кВт*год на суму 2 310,14 грн), від 14.06.2022 за травень 2022 року (на поставку 3 944 кВт*год на суму 16 012,64 грн), від 14.06.2022 за травень 2022 року (на поставку 35 994 кВт*год на суму 146 135,64 грн), від 13.07.2022 за червень 2022 року (на поставку 28 822 кВт*год на суму 117 017,32 грн), від 12.08.2022 за липень 2022 року (на поставку 27 678 кВт*год на суму 112 372,68 грн), від 15.09.2022 за серпень 2022 року (на поставку 25 929 кВт*год на суму 105 271,74 грн), від 17.10.2022 за вересень 2022 року (на поставку 31 279 кВт*год на суму 136 689,23 грн), від 11.11.2022 за жовтень 2022 року (на поставку 3 956 кВт*год на суму 20 364,76 грн.), від 11.11.2022 року за жовтень 2022 року (на поставку 32 024 кВт*год на суму 165 000,04 грн), від 12.12.2022 за листопад 2022 року (на поставку 44 246 кВт*год на суму 230 521,66 грн), від 17.12.2022 за грудень 2022 року (на поставку 45 295 кВт*год на суму 235 986,95 грн), від 09.02.2023 за січень 2023 року (на поставку 37 063 кВт*год на суму 193 098,23 грн) та від 13.03.2023 за лютий 2023 року (на поставку 41 532 кВт*год на суму 216 381,72 грн) (а.с. 42-51 т.1) вбачається, що протягом січня 2022 року - лютого 2023 року Територіальним відділом освіти Заводського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради спожито 663 707 кВт*год. електричної енергії та оплачено відповідачу її загальну вартість у розмірі 2 936 989,31 грн, що не заперечується учасниками справи. 
Наказом Запорізької міської ради Департаменту освіти і науки від 04.10.2023 №459-р «Про ліквідацію відокремлених підрозділів департаменту» ліквідовано з 29.12.2023 Територіальний відділ освіти Заводського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради.
Наказом Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради від 29.11.2023 №338-р «Про призначення правонаступництва та передачу-приймання справ» з 30.12.2023 Центральний відділ департаменту освіти і науки Запорізької міської ради визначено правонаступником прав та обов`язків Територіального відділу освіти Заводського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради. 
Прокурор звернувся до суду із даним позовом, вважаючи, що спірні Додаткові угоди №2, №3 та №4 укладені з порушенням пункту 2 частини 5 статті 41 Закону, що є підставою для визнання їх недійсними відповідно до статті 215 ЦК України, та повернення безпідставно набутих коштів на підставі статті 1212 ЦК України. 
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частини 3 та 5 статті 53 ГПК України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. 
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Згідно частини 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзаців 1 та 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. 
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. 
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. 
У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. 
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (абзаци 1-4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).
Встановлена Законом України «Про прокуратуру» умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 28.09.2022 у справі №483/448/20, від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 12.03.2025 у справі №924/524/24 зазначив, що у категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону №922-VIII. 
Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №923/449/18, від 25.02.2021 у справі №912/9/20, від 25.06.2024 у справі №918/760/23, від 01.10.2024 у справі №918/778/23, від 20.02.2025 у справі №910/16372/21).
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
Бюджетним кодексом України (далі за текстом - БК України) за статтею 1 регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.
Відповідно до пункту 18 статті 2 БК України головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень. 
Згідно частини 1 статті 22 БК України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників (пункт 3 частини 2 статті 22 БК України). 
За змістом статей 10, 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Відповідно до статті 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.
Положенням про Департамент освіти і науки Запорізької міської ради, затвердженим рішенням Запорізької міської ради від 28.02.2019 № 71 (далі за текстом - Положення №71) визначено, що Департамент є виконавчим органом Запорізької міської ради, що утворюється Запорізькою міською радою, підзвітний і підконтрольний Запорізькій міській раді, підпорядкований виконавчому комітету Запорізької міської ради, міському голові, заступнику міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради за відповідним напрямом роботи, у здійсненні своїх повноважень підпорядкований державним органам управління освітою.
Згідно з пунктами 3.41, 3.44.1 Положення № 71 Департамент виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів відповідно до бюджетного законодавства та здійснює реєстрацію та облік бюджетних зобов`язань розпорядників нижчого рівня (одержувачів) коштів бюджету міста.
Пунктами 3.44.3, 4.5 Положення № 71 передбачено, що Департамент здійснює контроль за дотриманням розпорядниками нижчого рівня (одержувачами) бюджетних коштів вимог діючого законодавства щодо проведення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти.
Департамент в своїй структурі може мати відокремлені структурні підрозділи без права юридичної особи, які мають печатку зі своїм найменуванням та зображенням Державного Герба України, код ЄДРПОУ, штампами і відповідні бланки.
Згідно з пунктами 1.1, 2.14 Положення про Центральний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, затвердженого наказом Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради від 27.09.2023 № 254р (далі за текстом - Положення № 254р) відділ є структурним підрозділом Департаменту, одним з основних завдань якого є проведення закупівлі товарів, робіт і послуг для власних потреб та потреб підпорядкованих йому закладів освіти.
Відповідно до пунктів 3.65, 3.59 та 3.60 Положення № 254р Відділ здійснює виконання функцій Замовника по договорам, укладеними Департаментом, є розпорядником коштів нижчого рівня та здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених Департаментом бюджетних повноважень та оцінки ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів у бюджетному процесі.
Отже, стороною спірних додаткових угод був Територіальний відділ освіти Заводського району Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, правонаступником якого є Центральний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, який є одержувачем бюджетних коштів та розпорядником коштів нижчого рівня, закупівля продукції здійснювалась за бюджетні кошти. При цьому, незважаючи на те, що відповідачем поставлено значно меншу кількість товару, заходи щодо відновлення порушеного права, а саме щодо стягнення безпідставно отриманих коштів, позивачами не вживалися.
Судом встановлено, що прокурор листом від 28.01.2025 № 52-103-702вих-25 звертався до позивача 1 та його Територіального відділу Заводського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, в якому повідомляв про можливі порушення статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та запитував інформацію щодо самостійного вжиття означеними особами відповідних заходів цивільно-правового характеру, зокрема щодо звернення до суду з позовом до відповідача про визнання додаткових угод недійсними та стягнення вартості непоставленої електричної енергії (а.с. 57-58 т.1). 
У відповідь на вказане звернення прокурора позивач листом від 10.03.2025 №07.01-19/381 надав прокурору запитувані ним документи (а.с. 59 т.1).
Листом від 05.05.2025 № 52-103-3619вих-25 (а.с. 64-65 т.1) прокурор повторно звернувся до позивачів 1, 2 з проханням про надання інформації про вжиття ними заходів реагування, у тому числі в судовому порядку, щодо визнання недійсними спірних додаткових угод та стягнення надмірно сплачених коштів, а в разі невжиття таких заходів надання інформації про наміри позивачів та орієнтовні строки вжиття відповідних заходів.
Листом від 14.05.2025 № 01.01-21/1443 (а.с. 66 т.1) позивач 1 повідомив прокурора про відсутність, на його думку, правових підстав для звернення до суду з відповідним позовом.
Прокурор листом від 11.06.2025 № 52-103-4615вих-25 у встановленому порядку звернувся до позивачів 1, 2 із повідомленням про намір звернуся з вказаним позовом до суду (а.с. 92 т.1). 
Враховуючи те, що позивачі 1 та 2 протягом тривалого строку не зверталися до суду з позовом про визнання недійсними спірних додаткових угод до Договору та повернення надмірно сплачених коштів після отримання інформації, прокурор довів їх бездіяльність.
Закон визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад.
Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Відповідно до частини 4 статті 3 Закону відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Відповідно до частини 1 статті 41 Закону договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Згідно частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 4 статті 41 Закону визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Водночас відповідно до пункту 2 частини п`ятої Закону, у редакції Закону України №4888-IX від 27.05.2026, істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару (без обмеження кількості змін).
Суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 5 статті 94 Конституції України закон України набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.
Згідно з частиною 1 статті 139 Закону України від 10.02.2010 № 1861-VI «Про Регламент Верховної Ради України» зі змінами та доповненнями підписані Президентом України закони публікуються в газеті «Голос України» та у Відомостях Верховної Ради України, а також розміщуються на офіційному вебсайті Верховної Ради. Публікація законів та інших актів Верховної Ради у цих офіційних друкованих виданнях є офіційним оприлюдненням.
За статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. 
Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).
Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина 1 статті 58 Конституції України) (абзаци 1-4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп/1997. 
Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. (речення 1-3 абзацу 5 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997 № 4-зп/1997). 
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього (абзаци 2, 3 пункту 2 мотивувальної частини).
Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абзаци 3, 4 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/1999. 
23.06.2026 в офіційному друкованому виданні Верховної Ради України - газеті «Голос України» № 122 - було оприлюднено новий Закон України № 4888-IX «Про публічні закупівлі» (далі за текстом - Закон №4888-ІХ), який набрав чинності 24.06.2026.
Згідно пункту 1 розділу XIV Прикінцевих та Перехідних положень Закону №4888-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через дев`ять місяців з дня набрання ним чинності.
Водночас пунктом 7 розділу XIV Прикінцевих та Перехідних положень Закону №4888-ІХ положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25 грудня 2015 року № 922-VIII в редакції цього Закону застосовуються до правовідносин у сфері публічних закупівель, що виникли з дня набрання чинності Законом України «Про публічні закупівлі» від 25 грудня 2015 року № 922-VIII. 
Тобто, пункт 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, у редакції Закону №4888-ІХ, має зворотну дію у часі, що прямо передбачено пунктом 7 розділу XIV Прикінцевих та Перехідних положень Закону №4888-ІХ. 
Таким чином, положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, у редакції Закону №4888-ІХ, яким передбачено можливість неодноразово збільшувати ціну за одиницю товару до 10% у кожному окремому випадку діють з 24.06.2026 та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки згідно пункту 7 розділу XIV Прикінцевих та Перехідних положень Закону №4888-ІХ положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25 грудня 2015 року № 922-VIII в редакції цього Закону застосовуються до правовідносин у сфері публічних закупівель, що виникли з дня набрання чинності Законом України «Про публічні закупівлі» від 25 грудня 2015 року № 922-VIII. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 по справі №917/1739/17 виснувала, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові 12.10.2021 у справі №910/17324/19 виснувала таке: « 32. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи (від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (пункт 83), від 25.06.2029 у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 101), від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 (пункт 84), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 8.1)).
Таким чином, положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, у редакції Закону №4888-ІХ, яким передбачено можливість неодноразово збільшувати ціну за одиницю товару до 10% у кожному окремому випадку діє з 24.06.2026 та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки згідно з пунктом 7 розділу XIV Прикінцевих та Перехідних положень Закону №4888-ІХ положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25 грудня 2015 року № 922-VIII в редакції цього Закону застосовуються до правовідносин у сфері публічних закупівель, що виникли з дня набрання чинності Законом України «Про публічні закупівлі» від 25 грудня 2015 року № 922-VIII. 
Отже, укладення між споживачем та відповідачем спірних додаткових угод, якими збільшувалась вартість електроенергії за одиницю товару до 10% у кожному окремому випадку не суперечать положенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, у редакції Закону №4888-ІХ, яким передбачена можливість неодноразово збільшувати ціну за одиницю товару до 10% у кожному окремому випадку, з розповсюдженням його дії до правовідносин у сфері публічних закупівель, що виникли з дня набрання чинності Законом України «Про публічні закупівлі» від 25 грудня 2015 року № 922-VIII, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. 
Щодо вимоги прокурора про стягнення з відповідача на користь позивача 242 338,89 грн безпідставно сплачених коштів на підставі статті 1212 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, то слід зазначити таке. 
Вказана позовна вимога прокурора є похідною від вимоги про визнання недійсними спірних вимог і відповідно до положень статті 173 ГПК України залежить від задоволення основної позовної вимоги, а тому, враховуючи відсутність правових підстав для визнання недійсними Додаткових угод №2, №3 та №4, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги прокурора про стягнення з відповідача на користь позивача 242 338,89 грн безпідставно сплачених коштів на підставі статті 1212 ЦК України. 
Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити. 
Доводи наведені відповідачем в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки при розгляді даної справи встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що є достатньою підставою для скасування рішення. 
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).
Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).
Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).
Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Частиною 1 статті 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2026 у справі №910/7514/25 підлягає скасуванню. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. 
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум» підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2026 у справі №910/7514/25 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Згідно статті 129 ГПК України судові витрати (судовий збір за подання позову та апеляційної скарги) покладаються на Запорізьку обласну прокуратуру. 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2026 у справі №910/7514/25 задовольнити. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2026 у справі №910/7514/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
3. Стягнути з Запорізької обласної прокуратури (вулиця Дмитра Апухтіна, будинок 29А, місто Запоріжжя, 69005; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02909973) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум» (вулиця Авіаконструктора Антонова, будинок 5-А, офіс 320, місто Київ, 03186; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 39568531) 15 262,90 грн (п`ятнадцять тисяч двісті шістдесят дві гривні 90 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.
4. Видачу наказу на виконання пункту 3 даної постанови доручити Господарському суду міста Києва. 
5. Матеріали справи №910/7514/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений та підписаний суддями 09.09.2026. 

Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська