15.07.26

Харківський районний суд Харківської області
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.07.2026
селище Покотилівка Харківської області
Справа №635/1770/26
Провадження №2-о/635/25/2026
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді - Карасави І.О.,
секретаря судового засідання – Федотова Д.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою адвоката Харченко К.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа Харківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті,
УСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції заявника та заінтересованої особи
Представник заявника адвокат Харченко К.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Харківського районного суду Харківської області із заявою про встановлення факту смерті.
В заяві просить суд встановити факт смерті громадянки України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті: Російська Федерація, Курська область, Черемисинівський район, с. Старі Савіни. Допустити негайне виконання рішення суду у цій справі, шляхом направлення рішення до Харківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
В обґрунтування заяви посилались на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Старі Савіни Черемисинівського району Курської області померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 де і було її поховано. Померла ОСОБА_3 є рідною матір`ю ОСОБА_1 (далі – заявник), що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб. Факт смерті ОСОБА_2 на території Російської Федерації, підтверджується: свідоцтвом про смерть від 13 січня 2026 року, актовий запис №17026946000310000, серія НОМЕР_1 , що видане 94600031 Відділом запису актів цивільного стану Адміністрації Черемисинівського району Курської області; перекладом свідоцтва про смерть від 13.01.2026; довідкою про смерть №С-00004 від 13.01.2026; перекладом довідки про смерть №С-00004 від 13.01.2026. Заявник, будучи дочкою ОСОБА_2 є спадкоємицею останньої, але позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть ОСОБА_2 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану згідно законодавства України, через те, що факт її смерті відбувся в на території Російської Федераціє.
Відповідно ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» у редакції від 23.12.2022, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. На час дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, ст. 13 даної Конвенції було передбачено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за встановленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних сторін без якого- небудь спеціального посвідчення. Крім того, документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних сторін доказовою силою офіційних документів. 23.12.2022 набрав чинності Закон України від 01.12.2022 №2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993». Цим Законом передбачено зупинення у відносинах з Російською Федерацією та республікою Білорусь дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України'2-2.01.1993 та Протоколу 1997 року до Конвенції, вчиненого від імені України 28.03.1997 та вихід України з Конвенції від 22.01.1993 та Протоколу від 28.03.1997. Таким чином, дія Конвенції від 22.01.1993 та Протоколу від 28.03.1997 зупинена з 23.12.2022. Проте, свідоцтво про смерть громадянки України ОСОБА_2 видано 13.01.2026, тобто під час повномасштабного вторгнення РФ і воно не має силу офіційних документів на території України. Таким чином, зважаючи на припинення дипломатичних відносин та закриття всіх консульських установ, зазначена консульська дія з реєстрації смерті громадян України, померлих за кордоном, не може бути вчинена Посольством України в РФ. На підставі вищевикладеного, наявні підстави для встановлення в судовому порядку факту смерті громадянки України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті: Російська Федерація, Курська область, Черемисинівський район, с. Старі Савіни.
Рух справи 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 лютого 2026 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами окремого провадження, справу призначено до судового розгляду.
Заявник та його представник у судове засідання не з`явились, повідомлялись своєчасно і належним чином, в клопотанні представник заявника просив розгляд справи провести без його участі та участі заявника.
Від представника заінтересованої особи Локойди Я.В. надійшли додаткові письмові пояснення, відповідно яких, просить розглядати справу з урахуванням пояснення Відділу та за відсутності представника Харківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та прийняти рішення на розсуд суду.
Інших заяв та клопотань не надходило.
Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Встановлені фактичні обставини справи, застосовані норми права та мотиви суду
Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Статтею 15 Цивільного кодексу України(далі – ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Під час судового розгляду встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Старі Савіни Черемисинівського району Курської області померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Померла ОСОБА_3 є рідною матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження(серія НОМЕР_2 ) та свідоцтвом про шлюб(серія НОМЕР_3 ).
Факт смерті ОСОБА_2 на території Російської Федерації, підтверджується: свідоцтвом про смерть від 13 січня 2026 року, актовий запис №170269460003100003005, серія НОМЕР_1 , що видане 94600031 Відділом запису актів цивільного стану Адміністрації Черемисинівського району Курської області; перекладом свідоцтва про смерть від 13.01.2026; довідкою про смерть №С-00004 від 13.01.2026; перекладом довідки про смерть №С-00004 від 13.01.2026.
Заявниця, зазначає, що будучи дочкою ОСОБА_2 є спадкоємицею останньої, але позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть ОСОБА_2 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану згідно законодавства України, через те, що факт її смерті відбувся на території Російської Федераціє. Зважаючи на припинення дипломатичних відносин та закриття всіх консульських установ, зазначена консульська дія з реєстрації смерті громадян України, померлих за кордоном, не може бути вчинена Посольством України в РФ. Тому, на думку заявниці, наявні підстави для встановлення в судовому порядку факту смерті громадянки України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті: Російська Федерація, Курська область, Черемисинівський район, с. Старі Савіни.
Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні доказів, дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження(загального або спрощеного), окремого провадження.
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Частинами 3, 4, 6 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Пунктом 8 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Факт смерті особи у певний час за відмови органів реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті встановлюється за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів цивільного стану у реєстрації факту смерті, яка обумовлюється несвоєчасним зверненням до цих органів або відсутністю документів, які стверджують подію смерті.
При зверненні до суду заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Доказами, цього можуть бути: медичне свідоцтво, акт органів поліції, акт органів пожежного і водного нагляду та інші докази.
Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 травня 2022 року у справі № 478/1072/21, провадження №61-1370св22.
За положеннями статті 49 ЦК України актом цивільного стану є, зокрема, смерть фізичної особи, яка підлягає державній реєстрації відповідно до закону та обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Як передбачено у частині 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
За пунктом 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5 документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором.
У статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Конвенція набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції.
Частинами 1, 2 статті 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.
В силу статті 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.
Статтею 3 наведеної Конвенції визначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.
В силу вимог статей 4, 5 Конвенції передбачений статтею 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок «Apostille» (ConventiondelaHayedu 5 octobre 1961)» повинен бути викладений французькою мовою.
Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення.
Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01 грудня 2022 року зупинено дію Мінської конвенції 1993 року.
З дати зупинення дії Мінської конвенції, зокрема, до документів, виданих на території РФ і Білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовується вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, від 05 жовтня 1961 року, яка є чинною у відносинах України з РФ і Білоруссю.
Звертаючись до суду в порядку окремого провадження, заявниця просить встановити факт смерті громадянки України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті: Російська Федерація, Курська область, Черемисинівський район, с. Старі Савіни, про що видано вказаною державою відповідні документи.
Заявник не надав суду доказів, що ОСОБА_1 зверталася до Харківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції, та державний орган відмовив заявниці у внесенні до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відомостей про смерть та/або відмовив у видачі свідоцтва про смерть її матері.
Оскільки свідоцтво про смерть ОСОБА_2 від 13 січня 2026 року, актовий запис №170269460003100003005, серія НОМЕР_1 , видане Відділом запису актів цивільного стану Адміністрації Черемисинівського району Курської області РФ на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої померла мати заявниці, то до нього підлягають застосуванню положення Конвенції 1961 року, а тому підстави для встановлення факту смерті ОСОБА_2 в порядку окремого провадження та видачі повторного свідоцтва відсутні. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22(провадження №61-4479св23) та від 24 грудня 2024 року у справі №387/228/24 (провадження № 61-11539св24).
В матеріалах справи наявна копія засвідченого належним чином свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак воно має юридичну силу на території України. 
Заявниця не позбавлена можливості використовувати свідоцтво про смерть своєї матері, видане компетентними органами іноземної держави при вирішенні питань щодо оформлення спадщини та здійсненні інших юридично значущих дій тощо.
За таких обставин відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 .
На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 13, 81, 141, 263-265, 295-297 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Харківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті - відмовити.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості щодо учасників справи:
заявник – ОСОБА_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 ;
заінтересована особа – Харківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, місцезнаходження: 62472, Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Культури, буд. 2-Б,

Повний текст судового рішення складено 15.07.2026

Суддя          І.О.КАРАСАВА