25.08.26
22-ц/812/1819/26
Провадження № 22-ц/812/1819/26 Суддя першої інстанції Саламатін О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

25 серпня 2026 року м. Миколаїв Справа № 480/4384/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Царюк Л.М.,
суддів - Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання - Коростієнко Н.С.,
без участі учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Саламатіна О.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Прибужжя», Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, 

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2025 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована, не службова, знаходиться у комунальній власності Миколаївської міської територіальної громади.
Згідно з витягом з реєстру територіальної громади про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні від 23 квітня 2025 року по вищезазначеній адресі зареєстрованими є: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Під час обстеження житлового фонду було встановлено, що в зазначеній квартирі зареєстровані особи не проживають протягом 10 років.
Даний факт підтверджується актом про непроживання осіб від 21 квітня 2025 року складеним ЖКП «Прибужжя».
Заборгованість за комунальні послуги за вказаною адресою становить понад 100 000 грн. Заборгованість за лютий 2025 року за: водопостачання та водовідведення - 94 785.60 грн; за житлові послуги - 20 913.97 грн; за домофон - 285 грн.
Посилаючись на викладене, Виконком Миколаївської міської ради просив суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2026 року провадження у справі № 490/4384/25, в частині вимог до ОСОБА_11 , на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України закрито та до участі у справі залучено, як співвідповідача ОСОБА_4 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . 
В іншій частині позову, відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради судовий збір в розмірі 432,60 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради судовий збір в розмірі 432,60 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради судовий збір в розмірі 432,60 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради судовий збір в розмірі 432,60 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради судовий збір в розмірі 432,60 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради судовий збір в розмірі 432,60 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради судовий збір в розмірі 432,60 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується факт не проживання (відсутності) відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 понад шість місяців в житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 .
Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з батьками (кимось з батьків), оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. 
Таким чином, станом на дату ухвалення рішення судом, позивачем хоча і доведено непроживання ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 в квартирі АДРЕСА_1 більше шести місяців, натомість судом встановлено, що таке не проживання має місце з поважної причини.
Не погодившись з рішення суду в частині відмовлених позовних вимог Виконавчий комітет Миколаївської міської ради подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове рішення, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відсутність (не проживання) відповідачів понад шість місяців в житловому приміщенні є поважними.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла повноліття, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем було у повній мірі доведено факт не проживання ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 у спірному житловому приміщенні.
За таких обставин, позовні вимоги стосовно визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, у тому числі, оскільки їх матері рішенням суду були визнані такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.
Наявність у зазначеному житлі зареєстрованих осіб, зокрема неповнолітніх, які там не проживають, суттєво обтяжує правомочності власника житла, оскільки він не може вільно користуватись та розпоряджатись своєю власністю, зокрема, здійснити його розподіл в інтересах інших потребуючих осіб.
Неповнолітня особа не може самостійно виступати наймачем відповідного житлового приміщення.
Проте, такі обставини не були враховано судом при прийнятті оскаржуваного рішення.
На день розгляду справи від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Ураховуючи приписи частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд розглянув справу без участі учасників справи.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що з рішення Миколаївської міської ради від 28 вересня 2001 року № 34/24 "Про надання згоди на прийняття об`єктів права державної власності», акту прийому-передачі до комунальної власності від 01 січня 2002 року вбачається, що квартира АДРЕСА_3 знаходиться у комунальній власності Миколаївської міської територіальної громади.
Згідно з листа Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ММБТІ») від 01 липня 2020 року за № 21195/40-01/20-2, відповідно до паперових носіїв інвентаризаційної справи станом на 28 грудня 2012 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , не зареєстроване. 
З поквартирної картки та з витягу з територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні від 23 квітня 2025 року № 7.16-475767-2025 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Як вбачається з рахунку-повідомлення за лютий 2025 року за адресою АДРЕСА_2 , ЄОР:100317837, існує заборгованість за водопостачання та водовідведення на суму 94 785,60 грн, за житлову послуга на суму 20 913,97 грн, за домофон 285,00 грн.
З Акту про не проживання від 21 квітня 2025 року, який підписаний ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 на даний час протягом останніх 10 років ніхто не проживає. Двері та вікна зачинені, вікна знаходяться в аварійному стані, від електромереж та водопостачання квартира відключена.
Як вбачається з копії акту про не проживання від 01 грудня 2025 року, який підписаний ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та фототаблиці, яка є додатком до цього акту, вхідні двері до квартири зачинені, квартира знаходиться на другому поверсі, вікна знаходяться в аварійному стані, через що під час дощу вода потрапляє до квартири, яка розташована на нижньому поверсі.
Згідно актового запису про народження від 18 жовтня 2016 року № 1542 матір`ю дитини ОСОБА_5 є ОСОБА_4 , батьком ОСОБА_15 .
З актового запису про народження від 14 лютого 2017 року № 211 вбачається, що матір`ю дитини ОСОБА_2 є ОСОБА_7 , батьком ОСОБА_16 .
Відповідно до актового запису про народження від 28 березня 2017 року № 258, матір`ю дитини ОСОБА_8 є ОСОБА_7 , батько ОСОБА_17 . 
Судом досліджено заяву представниці Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 25 серпня 2025 року, з якої встановлено, що спеціалістами служби було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 . Поспілкуватися з громадянами не вдалося через їх відсутність за місцем проживання. Зі слів сусідів встановлено, що відповідачів вже тривалий час ніхто не бачив, в житлі відімкнені комунікації. В квартирі зареєстровані діти ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та у спеціалістів служби немає можливості перевірити наявність у вказаних осіб іншого житла у зв`язку з відсутністю даних про РНОКПП дітей. Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради просить врахувати зазначену інформацію та розглянути справу з урахуванням найкращих інтересів дітей.
В контексті доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частина 2 статті 71 ЖК України).
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у разі тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, водночас на відповідача покладено обов`язок довести поважність причин такої відсутності. Під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жиле приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин її довготривалої відсутності.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц.
У постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17, від 24 вересня 2018 року у справі № 644/10619/15-ц викладено висновки, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які вказують на обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Миколаївська міська рада звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі протягом 10 років до часу звернення позивача до суду.
Дослідивши тривалість та причини відсутності відповідачів у квартирі понад строк, з яким законом пов`язує можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі без поважних причин, відсутні за місцем реєстрації протягом десяти років.
Такі висновки суду першої інстанції не оскаржуються.
Між тим, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили користування спірною квартирою відносно малолітніх: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , обґрунтовуючи тим, що останні відсутні у спірному житлі з поважної причини.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з батьками (кимось з батьків), оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. 
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, виходячи з такого.
Дійшовши висновку про відмову у позові в цій частині, суд першої інстанції не обґрунтував свої висновки достатніми належними і допустимими доказами у справі. 
Початок відліку часу відсутності користувача у житловому приміщенні відповідно до статті 71 ЖК України визначається від дня, коли він залишив приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.
Суд першої інстанції встановив, що батьки малолітніх тривалий час не проживають у квартирі, не мають там речей, житло перебуває в занедбаному стані та не придатне до проживання. Вони добровільно переїхали на інше місце проживання та не підтримують будь-які зв`язки з спірним житлом.
Суд оцінює поважність причин тривалої відсутності особи у житловому приміщенні, які існували в першу чергу протягом 6 місяців з моменту відсутності особи.
Суд першої інстанції виходив з того, що Миколаївська міська рада довела належними та допустимими доказами факт відсутності малолітніх відповідачів зі своїми матерями понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у житловому приміщенні.
У матеріалах справи відсутні докази того, що протягом десяти років до звернення у 2025 році малолітні діти проживали у квартирі або їх батьки вчиняли дії, які б вказували, що вони не проживають там з поважних причин, зокрема, що їм чиняться перешкоди у доступі до квартири, і що вони мають інтерес у користуванні квартирою як їхнім житлом.
Апеляційний суд зауважує, що вирішення позовних вимог про втрату права користування житловим приміщенням дітей відповідачок ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , залежить від з`ясування обставин втрати/збереження права користування житловим приміщенням відповідачками, матерями дітей. Право користування квартирою неповнолітньої дитини є похідними від права на це житло батька.
Згідно з частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до частин 4, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Суд першої інстанції вказав, що малолітні особи відсутні у спірному приміщенні з поважної причини.
Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що матері малолітніх дітей- ОСОБА_1 , ОСОБА_18 , ОСОБА_7 з дня народження дітей у квартирі не проживали, фактично вони мали інші місця проживання.
Враховуючи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_18 , ОСОБА_7 мають інші фактичні місця проживання, з народження малолітні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не проживали у квартирі, а лише мали формальне місце реєстрації, визнання їх такими, що втратили право користування квартирою не порушує право малолітніх дітей на житло.
З огляду на вказане, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладене, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржувалося тільки в частині відмови в задоволенні позовних вимог до малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , то в іншій частині законність та обґрунтованість рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2026 року не перевірялась.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( частина 1 статті 141 ЦПК України).
За результатами перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом в оскаржуваній частині апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради задоволено.
Звертаючись з апеляційною скаргою позивач сплатив судовий збір у розмірі 4 542 грн. 
Оскільки в інтересах малолітніх відповідачів діяли їх матері, як законні представники, то з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги з кожної по 1 514 грн. 
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2026 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до малолітніх ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_18 , ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , про визнання такими, що втратили право користування житлом, задовольнити. 
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради з кожної по 1 514 грн судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повне судове рішення складено 26 серпня 2026 року.