Справа №705/2599/22
2/705/93/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року  м.Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі: 
головуючого судді Єщенко О.І., 
за участю:
секретаря судового засідання Остропольської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Малого приватного підприємства «Агропромресурси» про визнання фраудаторного правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:
Адвокат Прудивус М.А. звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом, в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Малого приватного підприємства «Агропромресурси» про визнання фраудаторного правочину недійсним, в якому просив суд: визнати недійсним Договір дарування частки в малому приватному підприємстві «Агропромресурси» код ЄДРПОУ 22803389 від 26 листопада 2015 року, що укладений між боржником ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І., реєстровий номер 4667.
В обґрунтування позову зазначено, що протягом 2008-2014 років між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено ряд договорів позики, за якими ОСОБА_1 було надано ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суми 180 000 доларів США. На підтвердження фактів укладення договорів позики відповідачем було складено розписки: від 20.08.2008 на суму 50 000 доларів США; від 20.09.2008 на суму 50 000 доларів США; від 07.06.2013 на суму 30 000 доларів США; від 26.08.2013 на суму 20 000 доларів США; від 01.08.2014 на суму 30 000 доларів США. Строк повернення позик, отриманих 20.08.2008, 20.09.2008, 07.06.2013, 26.08.2013 на загальну суму 150 000 доларів США не було встановлено, про що свідчить і зміст вказаних розписок. Відтак, вказані позики мали бути повернені відповідачем протягом тридцяти днів від дня пред`явлення відповідної вимоги. 20.03.2018 позивачем на адресу відповідача було надіслано вимогу про повернення коштів, яка була отримана відповідачем 27.03.2018. Відповідно, в строк до 27.04.2018 заборгованість відповідачем мала бути погашена, однак останній її не погасив. Крім того, відповідачем не було за позикою, отриманою відповідачем 01.08.2014 в розмірі 30 000 доларів США погашено заборгованість, строк погашення за якою минув 01.08.2015. 02.08.2018 ОСОБА_1 подав позов про стягнення боргу та Уманським міськрайонним судом було відкрите провадження в справі №705/3275/18. У послідуючому означена цивільна справа була скерована за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. В період з дати виникнення прострочки відповідача ОСОБА_3 по сплаті всієї суми боргу перед позивачем ОСОБА_1 – 01.08.2015 відповідач ОСОБА_3 вчиняв наступні дії по безоплатній передачі свого майна на ім`я близьких родичів та інших кредиторів. 26.11.2015 ОСОБА_3 уклав Договір дарування частки в статутному капіталі Малого приватного підприємства, за яким передав безоплатно своєму синові ОСОБА_2 79,52 % часток МПП «Агропромресурси» вартістю 5 823 600 грн. при цьому, в матеріалах справи № 705/3275/18 міститься лист № 94/14 від 19.11.2014 за підписом директора МПП «Агропромресурси» Кучерявого Л.Б. направлений на адресу ОСОБА_4 , зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_3 „ діючи як фізична особа одержав від ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 180 000 доларів США, які зобов`язувався повернути. Отже, з листа МПП «Агропромресурси», як належало та фактично продовжує належати відповідачеві ОСОБА_3 вбачається, що кошти, що були запозичені в ОСОБА_1 еквівалентні на 2015 рік близько 2 500 000 грн саме на розвиток підприємства, що належало та на даний час фактично належить відповідачеві ОСОБА_3 – МПП «Агропромресурсн». Представник позивача зауважив, що з моменту створення та до даного часу відповідач ОСОБА_3 відповідно даних ЄДРПОУ залишається єдиним керівником МПП «Агропромресурси». Отже, Договір дарування частки в статутному капіталі малого приватного підприємства від 26.11.2015 ОСОБА_3 уклав без мети реальної зміни припинення правовідносин, а отже, «про людське око», а метою укладення такого договору було очевидно порушення прав ОСОБА_1 , а саме неможливості примусового стягнення ОСОБА_3 боргу по договорах позики. У подальшому ОСОБА_3 було укладено без мети реальної зміни, припинення правовідносин, ряд Договорів дарування майна, яке належало йому на праві власності, дружині ОСОБА_5 та синові ОСОБА_2 , що на думку представника позивача, свідчить про приведення його, як боржника, до стану штучної неплатоспроможності. Дарницький районний суд м. Києва в судовому рішенні в справі №7605/3275/18, що набрало законної сили вважав встановленим суму заборгованості відповідача на користь позивача суми боргу за договорами позики в розмірі 160 000 доларів. США та 3 % від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов`язання в розмірі 14 362, 63 доларів США. Виходячи з загальновідомого принципу обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили (ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України) боржник ОСОБА_3 , укладаючи ряд договорів про безоплатне відчуження свого майна порушив означені принципи, а отже вчинив дії недобросовісно «використав своє право на зло». Як вбачається з текстів розписок, що подавались боржником ОСОБА_3 ОСОБА_1 в доказ отримання в борг значних коштів, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 були обізнані письмово про існування боргів в чоловіка та батька відповідно, а отже і в їх діях є факт недобросовісності, учинення угод з метою приведення в неплатоспроможність їх близького родича – чоловіка та батька і саме з метою неповернення боргу, в тому числі ОСОБА_1 
16.02.2023 директором МПП «Агропромресурси» ОСОБА_6 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відзиві зазначив, що позовними вимогами є визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі МПП «Агропромресурси», відповідно МПП «»Агропромресурси» не укладав оскаржуваний правочин та не є його стороною, а є скоріш об`єктом такого договору. Позивачем є ОСОБА_1 , який ніколи не був учасником (засновником) МПП «Агропромресурси» та корпоративними правами ніколи не володів. МПП «Аггропромресурси» не є належним відповідачем у справі, а є третьою особою, тому будь-які позовні вимоги до такого відповідача не підлягають задоволенню. Підставою для заперечення проти позову у частині відповідності оскаржуваного правочину вимогам законодавства зазначив, що єдиною підставою недійсності оскаржуваного правочину ОСОБА_7 вказує вчинення такого правочину начебто без реальної мети, проте виключно на шкоду кредитору (позивачу), боржником якого є ОСОБА_3 . Жодних заперечень до форми чи правосуб`єктності сторін оскаржуваного правочину позивач не заявляє. З таких умов, вважає за необхідне звернути увагу суду, що оскаржуваний правочин укладено повністю з дотриманням вимог ст. 203 ЦК України, ст. 113 ГК України та вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» — в протилежному випадку на підставі такого правочину не було б проведено реєстраційну дію щодо зміни складу учасників МПП «Агропромресурси». Крім того, оскаржуваний правочин відбувся фактично – склад учасників МПТ «Агропромресурси» було змінено, власником спірної частки став ОСОБА_2 , за наслідками вчинення оскаржуваного правочину державним реєстратором 03.12.2015 було проведено реєстраційну дію, відомості щодо нового власника частки в статутному капіталі МПП «Агропромресурси» відображені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Зважаючи на викладене, оскаржуваний правочин не може бути визнано «фраудаторним» саме через його реальність, завершеність (виконаність) та фактичність. Також, відповідач у своєму відзиві зазначає, що строк повернення вказаних позик за договорами позик (розписками) встановлено не було, вказані позики мали бути повернуті боржником позивачу протягом тридцяти днів від дня пред`явлення відповідної вимоги в силу положень ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, тобто, до пред`явлення позивачем вимоги щодо повернення сум вищевказаних позик, у ОСОБА_3 не існувало боргу перед позивачем, та не розпочався строк виконання свого обов`язку щодо повернення сум позик за вищезазначеними договорами позики, адже початком строку на виконання обов`язку позичальника у вищевказаних договорах позики є пред`явлення вимоги, а борг ОСОБА_3 виник лише після невиконання свого обов`язку як позичальника у строк 30 днів з моменту отримання вимоги позивача про повернення коштів. Позивачем на адресу ОСОБА_3 було надіслано вимогу про повернення коштів 20.03.2018, після чого було розпочато судову процедуру щодо стягнення з нього боргу. Вказане свідчить, що на момент вчинення оскаржуваного правочину у 2015 році у ОСОБА_3 не було боргу перед позивачем за вищевказаними позиками, борг виник лише через 30 днів після пред`явлення позивачем вимоги (позовної заяви) у 2018 році, тобто майже через три роки після вчинення оскаржуваного правочину. Щодо позики за розпискою від 01.08.2014 у відзиві зазначено, що дійсно за даним договором позики у ОСОБА_3 з 02.08.2015 виник борг у сумі 30 000,00 доларів США. Однак вказаний борг не може бути підставою для того, щоб стверджувати що ОСОБА_3 побоювався (чи міг об`єктивно очікувати-передбачити) втратити своє майно у вигляді частки у статутному капіталі МПП «Агропромресурси» (через примусове відчуження такої частки в рамках виконавчого провадження» з наступних причин. Вартість відчужуваної частки в статутному капіталі за оскаржуваним договором перевищувала розмір існуючого на той момент боргу у 8 разів та ще до подання позивачем позову про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_3 самостійно та добровільно здійснював погашення свого боргу періодичними платежами (15.01.2047 на суму 10 0000 доларів США та 30.01.2018 на суму 10 000 доларів США) та погасив борг за договором позики від 01.08.2014 на 2/3. Зазначені факти встановлені судовими рішеннями у справі № 705/3275/18, поданими самим позивачем. Таким чином, не зважаючи на відчуження частини свого майна та не очікуючи вирішення питання в судовому порядку, ОСОБА_3 добровільно виконував свій обов`язок перед позивачем з повернення сум позик та повернув таку позику на 67 %. Крім того, відповідач вбачає порушення принципу пропорційності (співмірності) між розміром позовних вимог та розміром боргу ОСОБА_3 , як боржника.
16.02.2023 директором МПП «Агропромресурси» Кобзарем К.П. подано до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. У заяві зазначено, що позивач в будь-який момент з 03.12.2015 (з дня вчинення реєстраційної дії щодо зміни складу засновників (учасників МПП «Агропромресурси») міг вільно та законно отримати відомості з ЄДР у формі витягу та дізнатися таким чином про вчинення оскаржуваного правочину та про порушення свого права. Строк позовної давності сплив 03.12.2018, тому просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
18.05.2023 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відзиві зазначив, що оскаржуваний правочин не може бути визнано «фраудаторним» саме через його реальність, завершеність (виконаність) та фактичність. Зважаючи на похилий вік ОСОБА_3 останній в 2015 році звернувся до нього з проханням допомогти в управлінні справами підприємства, щоб не допустити зупинення його роботи та/або банкрутства. Сам позивач у позові стверджує, що ОСОБА_3 після вчинення у 2015 році оскаржуваного правочину були вчинені інші правочини щодо відчуження власного нерухомого майна у 2016 році та 2020 році, і що ним подано до Уманського міськрайонного суду Черкаської області позов про визнання таких правочинів недійсними. Відтак, вчинення оскаржуваного правочину у 2015 році саме по собі не призвело до відсутності у ОСОБА_3 майна, достатнього для задоволення майнового інтересу позивача. На думку позивача, з текстів розписок вбачається, що він був обізнаний письмово про існування боргів батька, а отже в недобросовісності учинення угод з метою приведення в неплатоспроможність батька і саме з метою неповернення боргу, в тому числі ОСОБА_1 . Проте, на підтвердження вказаних доводів позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів. Він не спростовує, що на розписці від 01.08.2014 запис було здійснено ним, оскільки візуально почерк схожий, проте не пам`ятає за яких саме обставин (місце, час, присутні особи) він можливо й здійснив даний запис, та не пам`ятає зміст такої розписки. Однак, такий запис стосувався лише «підтвердження позиченої суми» іншою особою, тобто він не був зобов`язаною особою за такою позикою, не отримував жодних коштів по даній розписці, а тому й ніколи не цікавився особистими справами ОСОБА_3 щодо наявності або відсутності боргу за такою розпискою, які його не стосувалися. Крім того, як вбачається з судових рішень у справі 705/3275/18, долучених до позовної заяви, позивач 15.01.2017 та 30.01.2018 (тобто після укладення оскаржуваного правочину) отримав від ОСОБА_3 кошти в загальній сумі 20 000 доларів США в рахунок погашення частини боргу за договором позики від 01.08.2014, чим спростовуються аргументи позивача щодо його недобросовісності під час укладення оскаржуваного правочину. Наполіг та тому, що на момент вчинення оскаржуваного правочину у 2015 році у ОСОБА_3 не було боргу перед позивачем за вищевказаними позиками, борг виник лише через 30 днів після пред`явлення позивачем вимоги (позовної заяви) у 2018 році, тобто майже через три роки після вчинення оскаржуваного правочину. Як висновок, ОСОБА_3 апріорі не міг вчинити оскаржуваний правочин на шкоду кредитору у вигляді зменшення обсягу своєї відповідальності, бо такої відповідальності не існувало як в момент вчинення оскаржуваного правочину, так і ще майже три роки (до липня 2018 року) після вчинення оскаржуваного правочину. Вартість відчужуваної частки в статутному капіталі за оскаржуваним договором перевищувала розмір існуючого на той момент боргу у 8 разів та ще до подання позивачем позову про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_3 самостійно та добровільно здійснював погашення свого боргу періодичними платежами (15.01.2047 на суму 10 0000 доларів США та 30.01.2018 на суму 10 000 доларів США) та погасив борг за договором позики від 01.08.2014 на 2/3. Зазначені факти встановлені судовими рішеннями у справі № 705/3275/18, поданими самим позивачем. Таким чином, не зважаючи на відчуження частини свого майна та не очікуючи вирішення питання в судовому порядку, ОСОБА_3 добровільно виконував свій обов`язок перед позивачем з повернення сум позик та повернув таку позику на 67 %. Крім зазначеного, відповідач ОСОБА_2 вбачає порушення принципу пропорційності (співмірності) між розміром позовних вимог та розміром боргу ОСОБА_3 , як боржника.
До відзиву на позовну заяву відповідачем ОСОБА_2 долучено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. У заяві зазначено, що позивач в будь-який момент з 03.12.2015 (з дня вчинення реєстраційної дії щодо зміни складу засновників (учасників МПП «Агропромресурси») міг вільно та законно отримати відомості з ЄДР у формі витягу та дізнатися таким чином про вчинення оскаржуваного правочину та про порушення свого права. Строк позовної давності сплив 03.12.2018, тому просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
18.05.2023 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі з тих підстав, що спір у справі № 705/2599/22 є господарсько-правовим, проте не цивільно-правовим. Тому просив закрити провадження у справі № 705/2599/22 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
25.05.2023 від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, до якого долучено заяву про застосування наслідків спливу позовною давності, які за змістом аналогічні поданим відзиву і заяві відповідача ОСОБА_2 від 18.05.2023.
01.08.2023 представником позивача ОСОБА_8 подано до суду клопотання, в якому він на спростування зазначених відповідачами доводів у відзиві на позовну заяву відсутність підстав для задоволення позовних вимог зазначив, що відповідачі вважають, що фраудаторними можливо визнати правочини, що вчинені боржником вже після винесення рішення в цивільній справі щодо стягнення боргу. Вважає, що таке заперечення не ґрунтується на положеннях закону та для кваліфікації вчиненого оскаржуваного в справі правочину дата звернення з позовом до суду не має істотного значення. У даній справі мають бути досліджені докази в межах доводів сторін стосовно дій сторін при укладенні спірного правочину та чи направлені вони на ухилення від сплати боргу відповідачем – боржником. Також, з доводів позивача в позовній заяві вбачається, що вже на момент отримання в ОСОБА_1 чергової позики – серпень 2013 року за відсутності фактів жодного повернення позики у ОСОБА_3 був намір її не повертати, адже 26.11.2015 ОСОБА_3 уклав Договір дарування частки в статутному капіталі малого приватного підприємства, за яким передав безоплатно своєму синові ОСОБА_2 79,52% часток МПП «Агропромресурси» вартістю 5823600 грн. тобто саме безоплатний договір. Як вбачається з текстів розписок та листа від імені директора МПГ «Агропромресурси» Кучерявий Л.Б. звертався до ОСОБА_1 про не нарахування відсотків за користування позичковими коштами з 20.11.2014 до стабілізації військово-політичної ситуації в Україні. Таким чином, хоч на момент укладення спірного фраудаторного правочину і не настав строк сплати основного зобов`язання строки сплати відсотків настали та були прострочені. Крім того, відповідач посилається як на необґрунтованість позову, не співмірність вказаної в спірному Договорі дарування вартості подарованих фраудаторним оскаржуваним правочином корпоративних прав своєму синові, сумі наявного боргу в ОСОБА_3 перед позивачем, а саме що означена сума значно менша суми боргу перед позивачем. Натомість вважає, що відповідач неправомірно ототожнює задекларований розмір статутного фонду МПП з реальною вартістю його активів та мав би в разі добросовісного ним користування правами подати до суду дані про всі активи ОСОБА_3 по основним та оборотним активам, наявне нерухоме майно, обладнання та інше. Саме такий висновок можливо зробити з алгоритму дій виконавця в ході примусового виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_3 та алгоритму звернення стягнення на майно боржника, що перебуває у власності третіх осіб, адже самі по собі корпоративні права у розмірі 79% не можуть бути предметом звернення стягнення в ході примусового виконання рішення суду. Стосовно строку виникнення права на подання такого позову в ОСОБА_1 таке право виникло з моменту винесення рішення в Дарницькому районному суді м. Києва та набрання ним законної сили. ОСОБА_1 зміг отримати дані про підстави зміни власника на значну частку в МПП «Агропромресурси» з його боржника ОСОБА_3 на іншу особу лише після подання позову про визнання такого договору недійсним, а також про те, що він є безоплатним. Саме відповідач мав би навести в своєму клопотанні про те, яким чином ОСОБА_1 міг би довідатись про такий фраундаторський договір. Однак жодної законної можливості у ОСОБА_1 довідатись про існування спірного фраундаторського договору не було, окрім як подати клопотання про його витребування та ознайомлення з його текстом в справі № 925/1615/21. Окремої уваги просив звернути суд на інші факультативні доводи відповідача, як то батько попрохав приймати участь в управлінні товариством через свій вік та інше. Зауважив, що такі доводи нічим не підтверджені, адже сам ОСОБА_3 продовжує і на сьогодні бути фактичним керівником, а угода про дарування частки була укладена саме з метою завдання шкоди позивачеві. Вважає, що застосування строку позовної давності за означених вище обставин істотно порушуватиме права ОСОБА_1 в доступі до правосуддя та є не можливим. Просив: не застосовувати строки позовної давності у справі; у разі застосування строку позовної давності – поновити пропущений з поважної причини строк подання позову.
03.08.2023 представником позивача ОСОБА_8 подано до суду клопотання про долучення доказів, у якому він просив долучити до матеріалів справи розрахунок та інші документи про наявність нарахованих боржнику відсотків за позиками. У клопотанні зазначив, що в своєму відзиві відповідачі серед іншого зауважують, що сума боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 на час укладення між ними спірного фраудаторного правочину дарування значної частки корпоративних прав МПП «Агропромресурси» з батька на сина, який прострочений, складала лише 30 000 доларів США, вся інша сума на думку відповідачів не являлась боргом перед ОСОБА_9 , адже в розписках ОСОБА_3 про отримання коштів у ОСОБА_4 не було конкретно визначено строки повернення попередніх позик. На час укладення спірного в справі правочину ОСОБА_3 окрім простроченої основної суми боргу в 30 000 доларів США мав би сплатити ОСОБА_1 122 707,89 доларів США відсотків у відповідності до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Така сума заборгованості за відсотками випливає з розрахунку, що подано було ОСОБА_1 до Дарницького районного суду при розгляді справи про стягнення боргу. Отже, зважаючи на те, що хоча вартість відчуженого безоплатного майна за фраудаторним правочином і не має фактичної ролі для розгляду даної справи, загальна сума боргу, що була прострочена за алгоритмом, який намагається нав`язувати суду відповідач, станом на момент укладення спірного правочину складає 152 704,89 доларів США. У послідуючому в 2020 році представник ОСОБА_1 відмовився від стягнення відсотків, про що йдеться в рішеннях суду в справі Дарницького районного суду м. Києва про стягнення боргів з ОСОБА_3 , які мав для цього фактичні підстави чи погоджував з ОСОБА_1 – не відомо, однак і не має фактичного значення, адже ОСОБА_1 на момент розгляду справи в Дарницькому районному суді не було відомо про укладення спірного фраудаторного правочину з безоплатної передачі значного пакету корпоративних прав з боржника – батька на сина, до речі обізнаного про існування боргів у батька перед ОСОБА_1 .
28.11.2023 від представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Комісаренка А.В. надійшло до суду заперечення на клопотання позивача про незастосування наслідків спливу строків позовної давності. У запереченнях зазначив, що на переконання відповідача, позивачем було пропущено строк позовної давності у спірних правовідносинах (строк позовної давності на визнання недійсним оскаржуваного правочину за вищевказаних обставин сплив як мінімуму 19.07.2021). Також у запереченнях проаналізовано та зазначено позицію щодо спірних правовідносин. Крім того, таке клопотання не було направлено відповідачу.
29.11.2023 від представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Комісаренка А.В. надійшло до суду заперечення на клопотання позивача про долучення доказів, у яких він зазначив, що така заява грубо порушує вимоги норм ч. 2, 8 ст. 83 ЦПК України. Також таке клопотання не було направлено відповідачу. Докази, долучені до клопотання спростовуються рішенням суду на яке сам посилається представник позивача. Докази, долучені позивачем до клопотання від 03.08.2023 про долучення доказів, жодним чином не доводять існування певних відсотків по договорам позики між позивачем та ОСОБА_3 , а отже не стосується предмету спору та не містять інформацію щодо предмета доказування, отже не є належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України. Просив клопотання позивача від 03.08.2023 про долучення доказів залишити без задоволення.
26.12.2023 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Прудивус М.А. подав клопотання про витребування доказів та просив витребувати у відділі реєстрації юридичних та фізичних осіб виконавчого комітету Уманської міської ради адреса: 20301, Черкаська область, м. Умань, вул. В`ячеслава Чорновола, 32/6, письмову довідку з підтверджуючими в копіях документами про те, на підставі яких рішень засновників зареєстровано було МПП «Агропромрерурс» код ЄДРПОУ 22803389, який початковий статутний капітал даного підприємства, хто був першопочатковим засновником підприємства, коли та на підставі чого змінювався склад засновників підприємства, коли та на підставі чого збільшувався статутний капітал підприємства, коли та на які суми, на підставі яких документів змінювався склад засновників, чи приймалось рішення засновниками підприємства та коли про перерозподіл часток між учасниками (засновниками) підприємства.
Ухвалою від 25.04.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі.
Ухвалою від 25.04.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Клопотання представника позивача про долучення доказів та про витребування доказів задоволено.
10.06.2024 до суду, на виконання ухвали від 25.04.2024 в частині витребування доказів, надійшла відповідь від виконавчого комітету Уманської міської ради, в якій зазначено, що у володінні відділу реєстрації виконавчого комітету Уманської міської ради відсутня довідка з підтверджуючими в копіях документами, яку запитував суд.
15.07.2024 від представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Комісаренка А.В. надійшло до суду клопотання про витребування доказів, а саме доказів, які перебувають у володінні старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби в м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кравченко М.В.
У судовому засіданні 11.02.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Комісаренка А.В. про витребування доказів.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Прудивус М.А. у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися.
Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Комісаренко А.В. у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених відповідачами у відзиві на позовну заяву. Також просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.
Представник відповідача МПП «Агропромресурси» у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.
Вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. 
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.
Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Отже, зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом встановлено, що в період часу з 2008 року по 2014 рік між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договори позики, за якими ОСОБА_1 було надано ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 180 000 доларів США.
На підтвердження фактів укладення договорів позики відповідачем було складено розписки: від 20.08.2008 на суму 50 000 доларів США; від 20.09.2008 на суму 50 000 доларів США; від 07.06.2013 на суму 30 000 доларів США; від 26.08.2013 на суму 20 000 доларів США; від 01.08.2014 на суму 30 000 доларів США.
Строк повернення позик, отриманих 20.08.2008, 20.09.2008, 07.06.2013, 26.08.2013 на загальну суму 150 000 доларів США, не було встановлено.
Строк повернення позики, отриманої 01.08.2014 у розмірі 30 000 доларів США минув ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Боржник ОСОБА_3 порушив взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів, повертав їх невчасно та неповністю, у зв`язку з чим в нього виникла заборгованість перед його кредитором.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.01.2021 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу був задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики в розмірі 160 000 доларів США та 3 % річних в розмірі 14 362, 63 долари США. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 539 грн 00 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 29 370 грн 00 коп.
Постановою Київського апеляційного суду від 23.06.2021 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27.01.2021 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03.11.2021 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27.01.2021 та постанову Київського апеляційного суду від 23.06.2021 в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних за договорами позики від 20 серпня 2008 року, 20 вересня 2008 року, 07 червня 2013 року, 26 серпня 2013 року в загальному розмірі 12 378,09 доларів США та судових витрат скасовано. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 % річних у загальному розмірі 10 910,96 доларів США (3 636,99 доларів США за договором позики від 20 серпня 2008 року; 3 636,99 доларів США за договором позики від 20 серпня 2008 року, 2 182,19 доларів США за договором позики від 07 червня 2013 року, 1 454,79 доларів США за договором позики від 26 серпня 2013 року). У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних у загальному розмірі 1 467,13 доларів США за договорами позики від 20 серпня 2008 року, 20 вересня 2008 року, 07 червня 2013 року, 26 серпня 2013 року відмовлено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 150 000,00 доларів США боргу за договорами позики від 20 серпня 2008 року, 20 вересня 2008 року, 07 червня 2013 року, 26 серпня 2013 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 865,05 грн судового збору та 29 092,80 грн витрат на правничу допомогу.
Постанова Верховного Суду від 03.11.2021 містить посилання на фактичні обставини справи, які не підлягають окремому доказуванню в межах розгляду даної справи та на які наголошували відповідачі, а саме.
«Відповідно до листа № 94/14 від 19.11.2014 за підписом директора МПП «Агропромресурси» Кучерявого Л.Б. направленого на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зазначив, що він, діючи як фізична особа одержав від ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 180 000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути. На підтвердження факту одержання ним коштів від ОСОБА_1 у зазначеній сумі останньому надано розписки за його підписом.
Згідно розписки за підписом ОСОБА_1 від 15.01.2017 ОСОБА_1 отримав кошти у сумі 10 000,00 доларів США у рахунок погашення тіла кредиту.
Відповідно до розписки за підписом ОСОБА_1 від 30.01.2018 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості 10 000,00 доларів США.
ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_3 направлено вимогу про повернення коштів від 19.03.2018, в якій позивач вимагав повернення коштів отриманих за договорами позики від 20.08.2008, від 20.09.2008, від 07.06.2013, від 26.08.2013, від 01.08.2014 на загальну суму 180 000,00 доларів США гривневому еквіваленті за курсом цієї грошової одиниці до національної валюти, встановленому НБУ на дату повернення коштів та процентів в сумі, яка буде еквівалентною 172 491 доларів США за курсом НБУ на дату сплати таких процентів. Кошти мали були повернуті на рахунок ОСОБА_10 (дружини позивача). Вказана вимога була отримана відповідачем, про що свідчить лист-відповідь на вимогу від 29.03.2018.
Суди встановили, що країною походження валюти грошового зобов`язання, визначених у розписках від 20.09.2008, від 07.06.2013, від 26.08.2013, були саме долари США, які в дійсності становили предмет договорів позики. Кошти відповідачем поверталися позивачу у рахунок погашення боргу за договором позики від 01.08.2014, загальна сума повернутих коштів складає 20 000 доларів США. Будь-яких доказів, які б підтверджували повернення відповідачем іншої частини позики на загальну суму 160 000,00 доларів США матеріали справи не містять.»
Як на підставі заявлення позову зазначено, що 26.11.2015 ОСОБА_3 уклав Договір дарування частки в статутному капіталі МПП «Агропромресурси», за яким передав безоплатно своєму синові ОСОБА_2 79,52% часток МПП «Агропромресурси» вартістю 5 823 600 грн. З листа МПП «Агропромресурси» № 94/14 від 19.11.2014 вбачається, що МПП «Агропромресурси» як належало та фактично продовжує належати відповідачеві ОСОБА_3 вбачається, що кошти, що були запозичені в ОСОБА_1 еквівалентні на 2015 рік близько 2 500 000 грн саме на розвиток підприємства, що належало та на даний час фактично належить відповідачеві ОСОБА_3 – МПП «Агропромресурсн». Отже, Договір дарування частки в статутному капіталі малого приватного підприємства від 26.11.2015 ОСОБА_3 уклав без мети реальної зміни припинення правовідносин, а отже, «про людське око», а метою укладення такого договору було очевидно порушення прав ОСОБА_1 , а саме неможливості примусового стягнення ОСОБА_3 боргу по договорах позики.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.
Згідно із вимогами ст. 719 ЦК України договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19, провадження № 61-1272св20).
Частиною 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).
У Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23).
Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 05.04.2023 в справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23, зроблено висновок, що договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір; ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 755/17944/18, провадження № 61-17511св19).
Судом встановлено, що Договір дарування частки в статутному капіталі МПП «Агропромресурси» від 26.11.2015, за яким ОСОБА_3 передав безоплатно своєму синові ОСОБА_2 79,52% часток МПП «Агропромресурси», був укладений раніше, ніж за два роки до виникнення у відповідача обов`язку по поверненню отриманих у борг основної частини коштів. Станом на час укладення спірного правочину строк погашенням минув лише за розпискою про отримання позики від 01.08.2014 на суму 30 000 доларів США.
Станом на 26.11.2015 позивачем не було пред`явлено до відповідача ОСОБА_3 вимог по поверненню коштів, тому в його діях не вбачається протиправних дій щодо ухилення від виконання зобов`язань.
Сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину (до ухвалення судового рішення про стягнення коштів на погашення сплачених боргів) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.
Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду 21.04.2023 у справі № 569/3958/21 (провадження № 61-11119св22).
Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору дарування відповідач був фактично неплатоспроможним або що відчуження спірного майна унеможливило виконання ним своїх зобов`язань перед позивачем.
Представник позивача у позові та у судовому засіданні посилається на те, що ОСОБА_3 після укладення Договору дарування частки в статутному капіталі МПП «Агропромресурси» своєму синові ОСОБА_2 (26.11.2015), вчинив ряд правочинів, а саме: 04.03.2016 уклав Договір дарування житлового будинку в АДРЕСА_1 на свого сина ОСОБА_2 ; 18.03.2016 уклав Договір дарування земельної ділянки площею 0,1528 га, кадастровий номер 7124381500:01:002:0365 в с. Городецьке Уманського району Черкаської області на свого сина ОСОБА_2 ; 16.01.2020 уклав Договір дарування нежитлового приміщення магазину продовольчих товарів по АДРЕСА_2 площею 69,3 кв.м. на свою дружину ОСОБА_5 ; 16.01.2020 уклав Договір дарування житлового будинку в АДРЕСА_3 на свою дружину ОСОБА_3 ; 16.01.2020 уклав Договір дарування земельної ділянки площею 0,31 га, кадастровий номер 7124381500:01:002:0987 на свою дружину ОСОБА_5 .
З наведеного представником позивача, що не було спростоване відповідачами, вбачається, що станом на момент укладення спірного Договору дарування частки в статутному капіталі МПП «Агропромресурси», відповідач ОСОБА_3 мав у власності інше майно, тому наведені обставини свідчать про те, що оспорюваний правочин не має ознак фраудаторного договору, тобто такого, що вчинений боржником на шкоду кредитору та після вчинення якого ОСОБА_3 став неплатоспроможним перед своїм кредитором, у даному випадку перед ОСОБА_1 .
Позивачем та його представником також не доведено, що від укладення зазначеного правочину не настало реальних наслідків.
Представник позивача також у клопотанні від 01.08.2023 зазначив, що з алгоритму дій виконавця в ході можливого виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_3 та алгоритму звернення стягнення на майно боржника, що перебуває у власності третіх осіб, можна дійти висновку, що самі по собі корпоративні права МПП «Агропромресурси» в розмірі 79,52 % не можуть бути предметом звернення стягнення в ході примусового виконання рішення суду. З наведеного судом зроблено висновок про те, що представником позивача не зазначено, яким чином задоволення позовних вимог у даній справі сприятиме відновленню порушених прав позивача.
На спростування тверджень відповідачів про те, що сума боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 на час укладення спірного фраудаторного правочину, який прострочений, складала лише 30 000 доларів США, вся інша сума на думку відповідачів не являлась боргом перед ОСОБА_9 , адже в розписках ОСОБА_3 про отримання коштів у ОСОБА_4 не було конкретно визначено строки повернення попередніх позик, представник позивача у клопотанні про долучення доказів від 03.08.2023 та в тезах виступу до судових дебатів від 08.04.2026 зазначив, що на час укладення спірного в справі правочину ОСОБА_3 окрім простроченої основної суми боргу в 30 000 доларів США мав би сплатити ОСОБА_1 122 707,89 доларів США відсотків у відповідності до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України. 
Доданий представником позивача розрахунок відсотків за договором позики від 01.08.2014, що був поданий ОСОБА_1 до Дарницького районного суду м. Києва при розгляді справи про стягнення боргу з ОСОБА_3 , суд не бере до уваги, оскільки представник ОСОБА_1 у межах розгляду зазначеної справи відмовився від стягнення відсотків, такий розрахунок у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 27.01.2021 та у послідуючому в постанові Київського апеляційного суду від 23.06.2021 та постанові Верховного Суду від 03.11.2021 зазначено не було, у межах розгляду даної справи до суду він не поданий.
Посилання представника позивача на постанови Верховного Суду у поданих до суду заявах, клопотаннях та у тезах виступу в судових дебатах суд не бере до уваги, оскільки правовідносини у даних справах із справою, яку розглядає суд, не є подібними.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами, що дії відповідача ОСОБА_3 щодо укладення зазначеного договору свідчать про зловживання правами стосовно кредитора. 
Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено заявлених позовних вимог, а тому позов є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення.
Також відповідачами та їх представниками було заявлено суду клопотання про застосування наслідків строку позовної давності.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.
«Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу».
Також у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
З наведеного та у зв`язку з тим, що позивачем та його представником належним чином не обґрунтовано заявлених позовних вимог та не підтверджено їх відповідними доказами, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог за недоведеністю.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16.08.2022 скасовано ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.07.2022 та ухвалено нове судове рішення. Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. У якості забезпечення позову у справі заборонено відповідачам вчиняти дії по розпорядженню часткою в МПП «Агропромресурси», код ЄДРПОУ 22803389, в розмірі 79,52% до набрання судовим рішенням пор справі законної сили. 
Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відтак накладені заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.
На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно з постановою Черкаського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року, а саме скасувати заборону відповідачам вчиняти дії по розпорядженню часткою в МПП «Агропромресурси», код ЄДРПОУ 22803389, в розмірі 79,52%.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.
Учасник справи, якому копія рішення суду не була вручена у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 ; АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
Відповідач: Мале підприємство «Агропромресурси»; Черкаська область, м. Умань, вул. Виговського, 127А, код ЄДРПОУ 22803389.

Суддя О.І.Єщенко