ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 686/10070/24
провадження № 61-2007св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідач - ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2025 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2025 року, ухвалені у складі судді Продана Б. Г., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 січня 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів Талалай О. І., Корніюк А. П., П`єнти І. В., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про припинення права власності на квартиру та стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ: 
ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог 

13 травня 2024 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, який у подальшому було уточнено, до ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про припинення права власності на квартиру та стягнення грошової компенсації.

На обґрунтування своїх вимог позивачі зазначали, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира). Частка ОСОБА_3 у праві власності на квартиру є незначною, що унеможливлює її виділення в натурі та встановлення порядку користування житловим приміщенням. На частку відповідача припадає 6,0266 кв. м спірної квартири. Спільне володіння і користування майном є неможливим через неприязні стосунки. Вважали, що право ОСОБА_3 на частку в квартирі може бути припинено з виплатою йому компенсації його вартості.

У зв`язку з чим позивачі просили суд припинити право власності ОСОБА_3 на 2/15 частки спірної квартири та стягнути з них на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 2/15 часток квартири в розмірі 212 142,19 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 03 листопада 2025 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Додатковим рішенням від 17 листопада 2025 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області частково задовольнив заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат. 

Доповнив резолютивну частину рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2025 року, додатково зазначивши: «Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_4 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн, а саме по 7 500,00 грн з кожного. У решті вимог заяви відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач ОСОБА_3 є неповнолітнім, іншого житла на праві власності не має, тому припинення його права власності на частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди його інтересам та становитиме непропорційне втручання у володіння своїм майном.

При цьому суд урахував, що позивачам на праві власності належить інше майно, крім спірного.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, суд першої інстанції керувався тим, що вимога відповідача про компенсацію йому витрат на професійну правничу допомогу під час судового розгляду справи в розмірі 20 000,00 грн не повністю відповідає критеріям реальності та співмірності зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також розмір є завищеним щодо іншої сторони спору. У зв`язку з чим суд вважав, що заяву ОСОБА_3 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_4 , необхідно задовольнити частково та стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_4 , судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн, а саме: по 7 500,00 грн з кожного, а в решті слід відмовити.

Хмельницький апеляційний суд постановою від 28 січня 2026 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2025 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2025 року залишив без змін.

Стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , витрати на професійну правничу допомогу в сумі по 5 000,00 грн з кожного.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що припинення права власності неповнолітнього ОСОБА_3 на частку у спірній квартирі з отриманням грошової компенсації, яка є недостатньої для придбання іншого житла, завдасть істотної шкоди його інтересам. При цьому суд врахував відсутність у відповідача на праві власності іншого житла та наявність у позивачів на праві власності інших житлових приміщень, а також можливість встановити порядок користування спірною квартирою, що підтверджується висновком експерта від 30 липня 2025 року.

Також апеляційний суд керувався тим, що захист права власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у спільній частковій власності на об`єкт нерухомого майна є легітимною метою втручання у право власності ОСОБА_3 . Легітимна мета захисту майнових інтересів позивачів як співвласників більшої частки не може виправдовувати настільки крайній захід втручання у право власності відповідача на житлове приміщення, як повна його втрата через те, що немає реальної можливості виділити частку в натурі. Такий захід не є пропорційним, оскільки позивачі мають альтернативні способи захисту свого права, зокрема продаж своєї частки з дотриманням переважного права відповідача відповідно до статті 362 ЦК України.

Задоволення позову в справі означало б порушення справедливого балансу інтересів співвласників та суперечило б загальним засадам добросовісності, розумності й справедливості, а також вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у її взаємозв`язку зі статтею 8 Конвенції.

Врахувавши зазначене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у цих конкретних обставинах застосування частини першої статті 365 ЦК України, яке призводить до втрати неповнолітнім відповідачем права власності на частку в квартирі за відсутності у нього іншого житла, не відповідає критерію пропорційності та є неприпустимим втручанням у його право мирного володіння майном.

Також апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про незаконність додаткового рішення суду першої інстанції. Вважав, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду ухвалені відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для їх скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Врахувавши клопотання відповідача, складність справи, обґрунтованість витрат, критерії реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, апеляційний суд дійшов висновку, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційному суді підлягають стягненню з позивачів частково по 5 000,00 грн з кожного.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

16 лютого 2026 року представник заявника ОСОБА_2 адвокат Клюцук В. П. через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2025 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 січня 2026 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та порушили норми процесуального права. Суди не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 травня 2018 року в справі № 760/8958/15-ц, від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17, від 21 лютого 2024 року в справі № 754/14960/20, від 09 липня 2025 року в справі № 711/7549/23.

Касаційну скаргу заявник обґрунтовує тим, що суди попередніх інстанцій не врахували те, що:
- частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі;
- позивачі категорично заперечують спільне володіння і користування спірним майном;
- виділення ОСОБА_3 у користування окремої кімнати становитиме непропорційне втручання у право власності позивачів, частка яких є значно більшою і вагомою; 
- позивачі внесли на депозитний рахунок суду компенсацію вартості 2/15 часток спірної квартири у розмірі 212 145,00 грн.

Не врахувавши зазначені обставини, суди дійшли помилкових висновків про те, що припинення права власності відповідача на частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди його інтересам.

Вважає помилковим та передчасним посилання судів попередніх інстанцій на обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог на висновок експерта від 30 липня 2025 року № 1259/025, підготовлений у цивільній справі № 686/31177/24, у якому запропоновано один можливий варіант встановлення порядку користування квартирою, однак із значним відхиленням (більше 10 %) від площі ідеальних часток співвласників. Звертає увагу на те, що зазначений висновок не містить чіткої відповіді на питання щодо технічної можливості користування спірною квартирою відповідно до чітко встановлених часток кожного із співвласників у праві власності.

Також заявник не погоджується з висновками судів про неможливість втручання у володіння майном відповідача шляхом припинення його частки. Звертає увагу на те, що втручання у право власності відповідача є правомірним та відповідає критерію «справедливої рівноваги» згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки наявні всі передбачувані частиною першою статті 365 ЦК України правові підстави для припинення права власності  ОСОБА_3 на його частку у спільному майні, а також йому буде здійснена компенсація вартості належної йому частки квартири.

Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції про розподіл судових витрат на правову допомогу зазначає, що стягуючи з позивачів на користь відповідача 15 000,00 грн витрат на правову допомогу, суд не надав належної правової оцінки тому, що: 
- заявлена сума до стягнення є завищеною та свідчить про факт умисного додаткового збагачення в такий спосіб;
- заявлена до виконання надана правнича допомога не відповідає вимогам необхідності, зокрема в матеріалах справи вже містився відзив на зустрічну позовну заяву, подану 21 серпня 2024 року. Подання інших відзивів чинний ЦПК України не передбачає. 

Крім того, суд першої інстанції не врахував те, що відповідач не надав доказів оплати ним правничої допомоги. У матеріалах справи відсутні будь-які квитанції, довідки чи інші документи, що підтверджували оплату заявлених послуг.

Також заявник не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про стягнення з позивачів на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн з кожного. Зазначає, що розмір гонорару в розмірі 40 000,00 грн, про стягнення якого заявляв представник відповідача, є неспівмірний зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, та обсягом наданих послуг, а тому очевидно є завищеним. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.

Зазначає, що заявлена відповідачем в акті виконаних робіт від 15 грудня 2025 року вартість у розмірі 20 000,00 грн за підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 є явно завищеною та такою, що суперечить критерію реальності та співмірності. Крім того, зі змісту договору про надання правничої допомоги від 14 жовтня 2024 року № АО-186 не вбачається за можливе встановити принцип визначення погодженого між сторонами розміру гонорару, зокрема в суді апеляційної інстанції, що ставить під сумнів заявлену суму в розмірі 40 000,00 грн. У додатку від 15 грудня 2025 року до договору заявник зазначив надану правничу допомогу ОСОБА_3 щодо двох позивачів у межах однієї справи № 686/10070/24, що, у свою чергу, не вимагало значного часу для підготовки та складання заявлених відзивів. Хмельницький апеляційний суд проігнорував усі доводи, які були зазначені у поданому клопотанні про зменшення витрат, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення таких витрат у розмірі 5 000,00 грн з кожного. 

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2026 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржені судові рішення залишити без змін. Вважає, що аргументи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи суди правильно встановили характер правовідносин, які сформувались між сторонами, повно з`ясували всі фактичні обставини справи та надали їм належну оцінку, а тому їх висновки про відсутність підстав для задоволення позову правильні. 

Також у відзиві на касаційну скаргу відповідач просить стягнути з позивачів на користь ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , понесені ним витрати на правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 40 000,00 грн.

26 березня 2026 року ОСОБА_2 подав заяву про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Вважає, що витрати у сумі 40 000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг, не відповідають критеріям реальності таких витрат, розумності їх розміру, а тому в задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу має бути відмовлено.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 лютого 2026 року справу призначено судді-доповідачу Тітову М. Ю., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 27 лютого 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Справа надійшла до Верховного Суду у березні 2026року. 

Відповідно до розпорядження в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 22 травня 2026 року № 544/С/226-26 у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 травня 2026 року справу призначено судді-доповідачу ОСОБА_6 , судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Литвиненко І. В.
Ухвалою від 01 липня 2026 року Верховний Суд призначив справу до розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,2 кв. м, житловою - 35,5 кв. м. 

ОСОБА_1 належать 2/5 та 1/15 частки квартири, ОСОБА_2 - 2/5 частки квартири, ОСОБА_3 - 2/15 частки квартири.

До спірної квартири здійснено самочинне будівництво, відповідно до якого загальна площа становить 134,5 кв. м, житлова площа - 88,7 кв. м. Площа самочинно збудованої прибудови - 90,5 кв. м.

Відповідно до висновку експерта від 05 травня 2025 року № 1222/025 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи ринкова вартість спірної квартири без урахування самочинно влаштованих прибудов площею 90,5 кв. м станом на день складання висновку становить 1 591 084,00 грн.

Іншого житла на праві власності ОСОБА_3 не має.

ОСОБА_1 на праві власності належать також квартири АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_4 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Щодо оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2025 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 28 січня 2026 року по суті вирішення позовних вимог

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). 

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 

У статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. 

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення змісту статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. 

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17, у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 344/120/16 та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року в справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року в справі № 6-1943цс16.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі  № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції (за наявності одночасно) у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

У постановах Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 686/17974/17, від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц зазначено, що під час вирішення справ про припинення права на частку у спільному майні в частині незавдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членів його сім`ї.
Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Слід також зазначити, що правомірність дій суду у разі встановлення вказаних вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, у справі, яка переглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої  статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ є неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_3 , та попереднього внесення позивачами вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). 

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як установили суди, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неповнолітньою особою та не має у власності іншого житла, крім спірної квартири.

У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. 

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Отже, за змістом цих норм дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - це обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Аналіз наведених правових норм вказує на те, що батьки, а також державні органи, вирішуючи питання, що стосуються прав та обов`язків дітей, зокрема, і питань їх майна, зобов`язані першочергово приділяти увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і відповідно під час вирішення таких питань не допускати порушень (недотримання) цих інтересів.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина друга статті 29 ЦК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі статті 365 ЦК України просили припинити право власності відповідача на 2/15 частки спірної квартири, стягнувши з них вартість такої частки.

Як на обґрунтування підстав позову посилалися на те, що між співвласниками склалися неприязні стосунки, частка відповідача у спільному майні є незначною, виділ такої частки у натурі є неможливий, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача.

У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій установили, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є співвласниками спірної квартири.

ОСОБА_1 належать 2/5 та 1/15 частки квартири, ОСОБА_2 - 2/5 частки квартири, ОСОБА_3 - 2/15 частки квартири.

Також суди встановили, що ОСОБА_3 є неповнолітньою особою та не має у власності іншого житла, крім спірної квартири.

Водночас позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , а також власником квартири АДРЕСА_3 , крім 2/5 часток у спірній квартирі.

Позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 , а також власником квартири АДРЕСА_4 , крім 2/5 часток у спірній квартирі.

Згідно з висновком експерта від 05 травня 2025 року № 1222/025 вартість належної ОСОБА_3 частки квартири становить 212 142,19 грн.

Зазначений розмір компенсації вартості частки у спірному майні виключає можливість придбання відповідачем іншого майна, що суперечить вимогам частини другої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», відповідно до якої неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Вирішуючи спір, врахувавши зазначені вище норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, взявши до уваги категоричні заперечення неповнолітнього співвласника спірної квартири (який не має у власності іншого житла) щодо припинення права власності на частку у спірному майні, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди відповідачу. Суди правильно врахували, що неповнолітній ОСОБА_3 іншого житла у власності не має, а вартість частки відповідача у спірній квартирі є недостатньою для придбання іншого житла.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Доводи позивача про неможливість виділення належної відповідачу частки у натурі в окреме жиле приміщення та посилання на неприязні стосунки між співвласниками, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене не є безумовними підставами для примусового припинення права власності відповідача на частину належної йому спірної квартири. 

Як зазначено вище, припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам особи, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною. 

Саме ця обставина є визначальною під час вирішення позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано встановили істотність шкоди, яка може бути завдана відповідачу внаслідок припинення його права власності на частку у спільному майні.
Доводи касаційної скарги про те, що суди не перевірили та не встановили обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме чи завдасть припинення права на частку у спільному майні істотної шкоди відповідачу у справі, не заслуговують на увагу, оскільки вони за своєю суттю зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, відмовляючи у позові, суди першої та апеляційної інстанцій, керуючись встановленими обставинами, взявши до уваги інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками квартири, дійшли обґрунтованих висновків про недоведеність позивачами підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, для припинення права відповідача на частку у спільному майні.

Посилання позивача ОСОБА_2 у касаційній скарзі на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 травня 2018 року в справі № 760/8958/15-ц, від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17, від 21 лютого 2024 року в справі № 754/14960/20, від 09 липня 2025 року в справі № 711/7549/23, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник. Крім того, висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди керувалися конкретними обставинами та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права ОСОБА_3 як власника 2/15 часток спірного майна захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься у другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Отже, якщо врахувати, що позивачі діють з метою задоволення власних інтересів, а відповідач, у разі задоволення позову, втратить своє єдине місце проживання, то пропорційність цій меті - позбавлення останнього права власності на 2/15 частки спірної квартири, викликає обґрунтовані сумніви та заперечення.

Разом із тим за встановлених судами обставин втручання у право власності відповідача на майно не є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Ураховуючи викладене, зважаючи на принципи справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників квартири, а також враховуючи, що відповідач є неповнолітнім, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обставин, за наявності яких можливе припинення права відповідача на частку у спільному майні без завдання істотної шкоди його інтересам. 

Припинення права власності на належну ОСОБА_3 частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди останньому, оскільки в цьому випадку буде порушений принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. 

Крім того, Верховний Суд ураховує те, що належна відповідачу частка у спірному майні, хоч і не може бути виділена в натурі, проте можливість співвласникам майна визначити порядок його користування підтверджується висновком експерта від 30 липня 2025 року № 1259/025, підготовленим у цивільній справі № 686/31177/24.

Зазначений висновок експерта не спростований позивачами, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про помилкове посилання судів на такий висновок.

Отже, суди, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності та надавши їм правову оцінку, дійшли обґрунтованих та правильних висновків про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору. Суди правильно застосували норми матеріального права, дотримались норм процесуального права, зробили обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Щодо оскарження додаткового судового рішення та постанови апеляційного суду про розподіл судових витрат на правову допомогу

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом статті 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, керуючись умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до частин третьої та восьмої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16 (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (mutatis mutandis рішення від 23 січня 2014 року у справі «East / West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, § 268).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вирішуючи питання про відшкодування ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано керувався тим, що позов залишено без задоволення, а відповідач подав належні та допустимі докази на підтвердження фактичного понесення відповідних витрат.
З урахуванням складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, характеру та значущості вчинених процесуальних дій, а також критеріїв розумності та співмірності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для компенсації відповідачу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн, а саме по 7 500,00 з кожного з позивачів.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

У свою чергу, доводи касаційної скарги про те, що під час вирішення питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду стосовно загального порядку доведення судових витрат та критеріїв їх оцінки, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішенні, не суперечать правовим позиціям, сформульованим у постановах суду касаційної інстанції, на які посилається заявник у касаційній скарзі, а відповідають вимогам процесуального закону щодо встановлення реальності, необхідності та розумності заявлених до відшкодування витрат.

Доводи касаційної скарги про те, що представник ОСОБА_3 не надав докази оплати послуг, колегія суддів відхиляє, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (додаткові постанови Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 873/244/21, від 19 липня 2022 року у справі № 910/6807/21, від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22).

За таких обставин додаткове рішення суду першої інстанції, яке залишене без змін постановою суду апеляційної інстанції, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Також колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, понесену відповідачем під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Як відомо з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 просила стягнути з позивачів витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді в розмірі 40 000,00 грн.
На підтвердження понесених витрат надала договір про надання правової допомоги від 14 жовтня 2024 року № АО-186, ордер від 14 жовтня 2024 року серії ВХ № 1080471, акт приймання-передавання виконаних робіт (наданих послуг) від 15 грудня 2025 року.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили зменшити розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу в апеляційному суді до 2 000,00 грн, посилаючись на неспівмірність гонорару в сумі 40 000,00 грн із складністю справи, часом, витраченим адвокатом, та обсягом наданих послуг.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши, що позивачі подали клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, а також врахувавши складність справи, обсяг наданих адвокатом робіт під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, а також необхідність дотримання критеріїв розумності та справедливості розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат з розглядом справи, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу по 5 000,00 грн з кожного.

Розмір витрат є справедливим, не завищеним і співмірним з тим обсягом наданих послуг (виконаних робіт) та якістю наданих послуг.

Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Щодо клопотання адвоката Лисого Л. В., від імені якого діє законний представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення з позивачів витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції

У відзиві на касаційну скаргу відповідач порушив клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції у розмірі 40 000,00 грн.

На підтвердження вказаного клопотання відповідач надав суду:
- копію договору про надання правничої допомоги від 14 жовтня 2024 року № АО-186;
- копію додатку від 23 березня 2026 року до договору про надання правничої допомоги від 14 жовтня 2024 року № АО-186;
- копію акта приймання-передавання виконаних робіт від 23 березня 2026 року;
- копію додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги від 29 грудня 2025 року № АО-186.

Позивач ОСОБА_2 подав до Верховного Суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, яке мотивовано тим, що заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним із обсягом та складністю виконаних адвокатом робіт, не відповідає критеріям розумності та необхідності. Заявлений відповідачем розмір витрат на правову допомогу свідчить про надмірний тягар для позивача. Просить відмовити відповідачу у стягненні витрат на правову допомогу. 

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони; заперечення позивача  ОСОБА_2 щодо розміру заявлених відповідачем до стягнення витрат на правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кернецька О. В., та стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_4 , 5 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.

Зазначений розмір витрат на правову допомогу відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Водночас колегія суддів не вбачає підстав для стягнення судових витрат на правову допомогу, понесених відповідачем, з позивача ОСОБА_1 , оскільки остання з касаційною скаргою не зверталась та не спонукала відповідача до здійснення ним певних дій на захист своїх інтересів, зокрема на подання відзиву на її касаційну скаргу.

Щодо інших судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення. 

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2025 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 січня 2026 року залишити без змін. 

Стягнути із  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп., понесені на оплату професійної правничої допомоги у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк