ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 вересня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1180/26
Головуючий у першій інстанції – Глушко О. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1807/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого – судді Стельмаха А.П.,
суддів: Разгуляєвої О.В., Супруна О.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність посадових осіб Бахмацького відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні №75010733,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність посадових осіб Бахмацького відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні №75010733.
Просив:
1. прийняти його скаргу до розгляду;
2. визнати неправомірною бездіяльність заступника начальника Бахмацького ВДВС Вільковської Ірини Миколаївни, яка полягає у неналежному розгляді його заяви від 13 березня 2026 року щодо недопустимості звернення стягнення на додаткову винагороду військовослужбовця, яка виплачується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168;
3. визнати неправомірною бездіяльність ОСОБА_2 , яка полягає у невирішенні по суті питання про правову природу додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України №168, її непостійний характер та неможливість звернення на неї стягнення з урахуванням пункту 3 частини другої статті 73 Закону України «Про виконавче провадження»;
4. визнати неправомірними дії ОСОБА_2 щодо перекладення на фінансову службу військової частини НОМЕР_1 обов`язку самостійно визначати, які виплати включаються або не включаються до бази утримань, тоді як саме державний виконавець, на думку скаржника, зобов`язаний визначити законні межі звернення стягнення;
5. визнати неправомірними дії ОСОБА_2 щодо винесення постанови про звернення стягнення на доходи боржника у виконавчому провадженні №75010733 у редакції, яка передбачає утримання 50 відсотків з доходів боржника без належного розмежування виплат, на які може бути звернено стягнення, та виплат, на які стягнення не допускається відповідно до статті 73 Закону України «Про виконавче провадження»;
6. визнати неправомірною бездіяльність ОСОБА_2 , яка полягає у невинесенні окремої постанови або уточнення до постанови про звернення стягнення, яким було б визначено, що стягнення не може звертатися на грошове забезпечення військовослужбовця, що не має постійного характеру;
7. визнати неправомірною бездіяльність начальника Бахмацького ВДВС Откидач Людмили Михайлівни, яка полягає у неналежному розгляді його заяви від 22 квітня 2026 року, формальному відхиленні його доводів та невжитті заходів контролю за законністю дій підлеглого державного виконавця;
8. визнати неправомірною бездіяльність ОСОБА_3 , яка полягає у невинесенні постанови за результатами перевірки законності виконавчого провадження та невжитті заходів для усунення порушень у постанові про звернення стягнення на доходи боржника;
9. визнати неправомірною бездіяльність ОСОБА_3 , яка полягає у нездійсненні належного контролю за діями ОСОБА_2 , попри те, що у його заяві від 22 квітня 2026 року були наведені обставини можливого незаконного звернення стягнення на виплати, які не мають постійного характеру;
10. визнати неправомірним висновок ОСОБА_3 про те, що додаткова винагорода за постановою Кабінету Міністрів України №168 має регулярний характер і може автоматично включатися до бази стягнення лише з підстав того, що вона є доходом боржника;
11. визнати неправомірним формальне відхилення ОСОБА_3 його посилань на практику Верховного Суду у справах №580/9551/23, №420/5602/23 щодо тимчасового, непостійного характеру додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України №168;
12. визнати неправомірною оцінку ОСОБА_3 банківської виписки АТ КБ «ПриватБанк», оскільки, на думку скаржника, така виписка підтверджує непостійний характер додаткової винагороди;
13. скасувати постанову ОСОБА_2 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні №75010733 від 31 березня 2026 року, яка, на думку скаржника, допускає звернення стягнення на додаткову винагороду за постановою Кабінету Міністрів України №168 та інші види грошового забезпечення, що не мають постійного характеру;
14. зобов`язати Бахмацький ВДВС усунути порушення його прав шляхом винесення нової постанови про звернення стягнення на доходи боржника у виконавчому провадженні №75010733 із зазначенням, що стягнення не може звертатися на грошове забезпечення військовослужбовця, яке не має постійного характеру, відповідно до пункту 3 частини другої статті 73 Закону України «Про виконавче провадження»;
15. зобов`язати Бахмацький ВДВС направити до військової частини НОМЕР_1 уточнену постанову, у якій визначити законний порядок здійснення відрахувань та виключити можливість звернення стягнення на додаткову винагороду за постановою Кабінету Міністрів України №168 у разі, якщо така виплата не має постійного характеру;
16. зобов`язати начальника Бахмацького ВДВС Откидач Л.М. забезпечити належний контроль за усуненням виявлених порушень, у тому числі за направленням до військової частини НОМЕР_1 нової уточненої постанови щодо законного порядку здійснення відрахувань;
17. до вирішення скарги по суті зупинити звернення стягнення саме на додаткову винагороду за постановою Кабінету Міністрів України №168, що виплачується йому як військовослужбовцю.
Скаргу обґрунтував тим, що у Бахмацькому ВДВС перебуває виконавче провадження №75010733 з примусового виконання виконавчого листа №1–кп/728/4/16 від 07 червня 2016 року, виданого Бахмацьким районним судом Чернігівської області на виконання вироку суду в частині стягнення на користь ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди.
З 06 січня 2026 року ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та отримує грошове забезпечення.
20 січня 2026 року заступником начальника Бахмацького ВДВС Вільковською І.М. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у розмірі 20 відсотків.
05 березня 2026 року ОСОБА_2 винесено постанову, якою визначено здійснювати відрахування у розмірі 50 відсотків доходів боржника.
13 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Бахмацького ВДВС із заявою, в якій порушував питання про недопустимість звернення стягнення на додаткову винагороду військовослужбовця, що виплачується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, посилаючись, зокрема, на пункт 3 частини другої статті 73 Закону України «Про виконавче провадження».
31 березня 2026 року ОСОБА_2 надано відповідь на вказану заяву та цього ж дня винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідно до якої визначено здійснювати відрахування у розмірі 50 відсотків доходів щомісяця до погашення заборгованості за виконавчим провадженням.
Не погоджуючись із такою позицією державного виконавця, 22 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Бахмацького ВДВС Откидач Л.М. із заявою, в якій просив перевірити законність дій державного виконавця та вжити заходів щодо недопущення звернення стягнення на грошове забезпечення, яке, на його думку, не має постійного характеру.
11 травня 2026 року ОСОБА_1 отримав відповідь начальника Бахмацького ВДВС Откидач Л.М., якою підстав для внесення змін до постанови про звернення стягнення на доходи боржника не встановлено.
Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2026 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 в частині вимог, викладених у пунктах 2–6, 13–15 прохальної частини скарги, відмовлено.
Зокрема, суд відмовив у задоволенні вимог про визнання неправомірними дій та бездіяльності ОСОБА_2 , пов`язаних із розглядом заяви ОСОБА_1 від 13 березня 2026 року, визначенням правової природи додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України №168, визначенням виплат, з яких можуть здійснюватися відрахування, змістом постанови про звернення стягнення на доходи боржника та невинесенням окремої або уточненої постанови (пункти 2–6); у скасуванні постанови ОСОБА_2 від 31 березня 2026 року про звернення стягнення на доходи боржника (пункт 13); у зобов`язанні Бахмацького ВДВС винести нову постанову про звернення стягнення на доходи боржника із зазначенням про неможливість звернення стягнення на грошове забезпечення військовослужбовця, що не має постійного характеру (пункт 14), та направити до військової частини НОМЕР_1 відповідну уточнену постанову (пункт 15).
У частині вимог, викладених у пунктах 7–12, 16 прохальної частини скарги, які стосувалися дій та бездіяльності начальника Бахмацького ВДВС Откидач Л.М., провадження у справі закрито з роз`ясненням ОСОБА_1 права на звернення з відповідними вимогами до суду в порядку адміністративного судочинства.
Зокрема, провадження закрито щодо вимог про визнання неправомірною бездіяльності ОСОБА_3 під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 22 квітня 2026 року, невинесення нею постанови за результатами перевірки законності виконавчого провадження та нездійснення належного контролю за діями ОСОБА_2 (пункти 7–9); визнання неправомірними її висновку щодо регулярного характеру додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України №168, відхилення посилань ОСОБА_1 на практику Верховного Суду та оцінки банківської виписки (пункти 10–12), а також щодо зобов`язання ОСОБА_3 забезпечити належний контроль за усуненням порушень і направленням до військової частини НОМЕР_1 нової уточненої постанови (пункт 16).
Відмовляючи у задоволенні скарги щодо ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що постанова про звернення стягнення на доходи боржника відповідає вимогам статей 68–70 Закону України «Про виконавче провадження», а визначення конкретних складових грошового забезпечення, з яких можуть здійснюватися відрахування, належить до компетенції установи, яка здійснює виплату доходу боржнику. Суд зазначив, що постанова державного виконавця не повинна містити переліку всіх виплат, на які відповідно до статті 73 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення не звертається.
Щодо дотримання строку звернення зі скаргою суд першої інстанції, пославшись на частину першу статті 449 ЦПК України, виходив із того, що ОСОБА_1 отримав відповідь Бахмацького ВДВС про відмову у задоволенні його вимог щодо внесення змін до постанови про звернення стягнення на доходи боржника 11 травня 2026 року, а зі скаргою звернувся до суду 21 травня 2026 року, у зв`язку з чим дійшов висновку, що передбачений законом десятиденний строк ним не пропущено.
Закриваючи провадження щодо вимог до ОСОБА_3 , суд виходив із того, що остання не була державним виконавцем, який безпосередньо здійснював виконавче провадження №75010733, а оскаржувані ОСОБА_1 дії та бездіяльність стосувалися здійснення нею управлінських і контрольних функцій та розгляду звернення громадянина, у зв`язку з чим відповідні вимоги належать до адміністративної юрисдикції.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі просив ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2026 року в частині відмови у задоволенні скарги щодо рішень, дій та бездіяльності ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення скарги.
Зокрема, просив визнати неправомірною бездіяльність ОСОБА_2 , пов`язану з неналежним розглядом його заяви від 13 березня 2026 року та невирішенням питання щодо правової природи додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168, і можливості застосування до неї пункту 3 частини другої статті 73 Закону України «Про виконавче провадження»; визнати неправомірними її дії щодо винесення постанови від 31 березня 2026 року про звернення стягнення на доходи боржника у виконавчому провадженні №75010733 без застереження щодо недопустимості звернення стягнення на грошове забезпечення військовослужбовця, що не має постійного характеру; зобов`язати Бахмацький ВДВС направити до військової частини НОМЕР_1 уточнену постанову, вимогу або лист щодо порядку здійснення відрахувань із зазначенням необхідності врахування пункту 3 частини другої статті 73 Закону України «Про виконавче провадження» та недопустимості утримань із додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України №168.
Також просив визнати помилковим висновок суду першої інстанції про те, що вимоги до начальника Бахмацького ВДВС Откидач Л.М. не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині закриття провадження щодо цих вимог та направити справу в цій частині до Бахмацького районного суду Чернігівської області для продовження розгляду.
Як альтернативний спосіб вирішення апеляційної скарги просив у разі, якщо апеляційний суд вважатиме можливим вирішити вимоги до ОСОБА_3 по суті без направлення справи до суду першої інстанції, задовольнити скаргу в цій частині.
Крім того, у разі висновку апеляційного суду про необхідність нового розгляду справи в повному обсязі просив скасувати ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2026 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону України «Про виконавче провадження» та не врахував співвідношення статей 70 і 73 цього Закону.
Зазначав, що стаття 70 визначає розмір відрахувань із доходів боржника, на які законом може бути звернено стягнення, тоді як стаття 73 встановлює перелік виплат, на які стягнення не може бути звернено.
Вважав, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, за своєю правовою природою та з огляду на фактичні обставини її нарахування є грошовим забезпеченням, що не має постійного характеру, а тому при вирішенні питання про звернення на неї стягнення підлягає врахуванню пункт 3 частини другої статті 73 Закону України «Про виконавче провадження».
На підтвердження непостійного характеру такої виплати посилався на банківську виписку та довідку військової частини НОМЕР_1 , відповідно до яких розмір додаткової винагороди у різні місяці відрізнявся, а в окремі місяці вона не нараховувалася.
Зазначав, що державний виконавець, отримавши його заяву від 13 березня 2026 року, не надав належної оцінки правовій природі додаткової винагороди, фактично поклавши вирішення питання про склад виплат, з яких можуть здійснюватися відрахування, на фінансову службу військової частини. На думку апелянта, саме державний виконавець зобов`язаний визначати законні межі звернення стягнення та забезпечити недопущення утримань із виплат, на які законом встановлена заборона звернення стягнення.
Також ОСОБА_1 не погоджувався з висновком суду першої інстанції про належність вимог до начальника Бахмацького ВДВС Откидач Л.М. до адміністративної юрисдикції. Зазначав, що його заява від 22 квітня 2026 року стосувалася конкретного виконавчого провадження №75010733, конкретної постанови державного виконавця від 31 березня 2026 року та необхідності здійснення начальником відділу передбачених законом контрольних повноважень щодо законності дій підлеглого державного виконавця.
Посилався на те, що оскаржувані дії та бездіяльність ОСОБА_3 виникли безпосередньо у зв`язку з виконанням судового рішення, а тому вимоги щодо них мають розглядатися в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, а не за правилами адміністративного судочинства.
Крім того, Сергієнко О.А. зазначав про подання Бахмацьким ВДВС письмових заперечень після закінчення строку, встановленого судом першої інстанції, без клопотання про поновлення або продовження такого строку, а також посилався на окремі обставини судових засідань, які, на його думку, підтверджуються технічними записами.
Бахмацький ВДВС подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення.
У відзиві зазначає, що постанова від 31 березня 2026 року відповідає вимогам статті 70 Закону України «Про виконавче провадження». Закон України «Про виконавче провадження» та Інструкція з організації примусового виконання рішень не покладають на державного виконавця обов`язку зазначати у постанові про звернення стягнення на доходи боржника вичерпний перелік виплат, на які відповідно до закону не може бути звернено стягнення.
Також Бахмацький ВДВС вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо вимог до начальника відділу Откидач Л.М., оскільки звернення ОСОБА_1 від 22 квітня 2026 року було розглянуто в порядку Закону України «Про звернення громадян», а частина третя статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає для боржника можливості оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця начальнику відділу, якому такий державний виконавець безпосередньо підпорядкований.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що на виконанні у Бахмацькому ВДВС перебуває виконавче провадження №75010733 з примусового виконання виконавчого листа №1–кп/728/4/16 від 07 червня 2016 року, виданого Бахмацьким районним судом Чернігівської області на виконання вироку суду в частині задоволеного цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с. 23).
З 06 січня 2026 року ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 52).
20 січня 2026 року заступником начальника Бахмацького ВДВС Вільковською І.М. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою визначено розмір відрахувань 20 відсотків (а.с. 24).
05 березня 2026 року ОСОБА_2 винесено постанову, якою визначено здійснювати відрахування у розмірі 50 відсотків доходів боржника (а.с. 25).
13 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Бахмацького ВДВС із заявою, у якій порушував питання про недопустимість звернення стягнення на додаткову винагороду військовослужбовця, що виплачується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 (а.с. 18–19).
31 березня 2026 року ОСОБА_2 надано відповідь на зазначену заяву та цього ж дня винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника, відповідно до якої визначено здійснювати відрахування у розмірі 50 відсотків доходів щомісяця до погашення заборгованості за виконавчим провадженням.
22 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Бахмацького ВДВС Откидач Л.М. із заявою, у якій порушив питання щодо законності постанови та дій державного виконавця і необхідності здійснення контролю за виконавчим провадженням (а.с. 20–21).
11 травня 2026 року ОСОБА_1 отримав відповідь начальника Бахмацького ВДВС Откидач Л.М., у якій зазначено про відсутність підстав для внесення змін до постанови про звернення стягнення на доходи боржника від 31 березня 2026 року (а.с. 16–17).
Із банківської виписки, на яку посилався ОСОБА_1 , вбачається, що 27 лютого 2026 року йому перераховано 19 827 грн 10 коп. додаткової винагороди за січень 2026 року, 20 березня 2026 року – 5 065 грн 71 коп. додаткової винагороди за лютий 2026 року, а за березень 2026 року надходження з відповідним призначенням у виписці відсутнє (а.с. 13).
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №1783/5/891 від 12 травня 2026 року додаткова винагорода ОСОБА_1 за лютий 2026 року становила 25 161 грн 29 коп., за березень 2026 року – 6 428 грн 57 коп., за квітень і травень 2026 року така винагорода не нараховувалася. Водночас основне грошове забезпечення за березень, квітень і травень 2026 року становило по 24 296 грн 80 коп. (а.с. 52)
07 вересня 2026 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду клопотання про долучення до матеріалів справи відповіді Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 07 вересня 2026 року, посилаючись на те, що цей документ підтверджує його доводи щодо правової природи додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи доведе неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали.
Саме по собі отримання відповіді Міністерства оборони України після постановлення оскаржуваної ухвали не свідчить про наявність таких виняткових обставин. ОСОБА_1 не надано доказів того, що він звертався за одержанням відповідної інформації до закінчення розгляду справи судом першої інстанції або що можливість одержання та подання цього документа раніше об`єктивно від нього не залежала.
За таких обставин передбачених частиною третьою статті 367 ЦПК України підстав для прийняття зазначеного документа як нового доказу апеляційним судом не встановлено, у зв`язку з чим цей документ при апеляційному перегляді не враховується.
Відповідно до статті 129–1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за його виконанням здійснює суд.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Статтею 447–1 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду зі скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення порушено їхні права.
За частинами першою – третьою статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги..
Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Статтею 69 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підприємства, установи та організації здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати.
Відповідно до частини першої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
За частиною другою цієї статті у разі виконання рішення про відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, із заробітної плати боржника може бути утримано 50 відсотків.
Водночас пунктом 3 частини другої статті 73 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення не здійснюється, зокрема, із грошового забезпечення, що не має постійного характеру.
Отже, стаття 70 Закону України «Про виконавче провадження» визначає розмір відрахувань із доходів, на які стягнення законом допускається, тоді як стаття 73 цього Закону встановлює види коштів, із яких стягнення не здійснюється.
За пунктом 2 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, у редакції, чинній у спірний період, додаткова винагорода на період дії воєнного стану віднесена до одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до частини п`ятої статті 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається за правилами цього Кодексу, а якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частинами першою – третьою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у встановленому законом порядку.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.
Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.
Щодо вимог, викладених у пунктах 2–6, 13–15 прохальної частини скарги.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що положення статей 70 і 73 Закону України «Про виконавче провадження» регулюють різні питання та підлягають застосуванню у взаємозв`язку.
Передбачена частиною другою статті 70 Закону можливість здійснення відрахувань у розмірі 50 відсотків у разі виконання рішення про відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, сама по собі не поширює стягнення на кошти, щодо яких статтею 73 цього Закону встановлена заборона звернення стягнення.
Тому сам факт належності певної виплати до доходу особи не виключає необхідності перевірки наявності передбачених статтею 73 Закону законодавчих обмежень щодо звернення на неї стягнення.
У постанові Верховного Суду від 10 грудня 2024 року у справі №580/9551/23, на яку посилається апелянт, вирішувалося питання про включення додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168, до довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення для обчислення пенсії. Верховний Суд виходив із того, що така винагорода за нормативною класифікацією належить до одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Водночас предмет і правове регулювання справи №580/9551/23 відрізняються від правовідносин у цій справі, в якій вирішується питання законності постанови державного виконавця про звернення стягнення на доходи боржника. Тому наведений висновок має значення для визначення нормативної природи відповідної виплати, але сам по собі не вирішує питання про законність оскаржуваної постанови державного виконавця.
Крім того, у постанові від 24 лютого 2026 року у справі №621/2247/23 Верховний Суд, розглядаючи питання здійснення відрахувань із додаткової винагороди військовослужбовця при виконанні рішення про стягнення аліментів, також врахував віднесення додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України №168 до одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Разом із тим Верховний Суд виходив із необхідності врахування спеціального правового регулювання конкретного виду стягнення.
Таким чином, правова характеристика відповідної виплати не може оцінюватися ізольовано від нормативного регулювання конкретного виконавчого провадження та фактичних обставин її нарахування і здійснення з неї відрахувань.
Надані ОСОБА_1 банківська виписка та довідка військової частини НОМЕР_1 підтверджують, що розмір додаткової винагороди у досліджений період змінювався, а за окремі місяці така виплата не нараховувалася.
Разом із тим зазначені докази не підтверджують того, що за постановою ОСОБА_2 від 31 березня 2026 року фактично були здійснені відрахування саме із сум додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України №168 або іншого грошового забезпечення, на яке відповідно до пункту 3 частини другої статті 73 Закону України «Про виконавче провадження» не може бути звернено стягнення.
Оскаржувана постанова від 31 березня 2026 року не містить окремої вказівки про звернення стягнення саме на додаткову винагороду за постановою Кабінету Міністрів України №168. Не містить вона і положення про те, що відрахування повинні здійснюватися з виплат, на які законом заборонено звертати стягнення. Навпаки, постановою визначено здійснювати відрахування з доходів боржника відповідно до вимог чинного законодавства у розмірі 50 відсотків.
Саме по собі незазначення у постанові державного виконавця вичерпного переліку всіх виплат, із яких відповідно до статті 73 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення не здійснюється, не свідчить про незаконність такої постанови.
Положення статті 73 Закону мають пряму дію та підлягають застосуванню під час виконання постанови незалежно від їх дослівного відтворення у процесуальному документі державного виконавця.
Разом із тим у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 надала військовій частині НОМЕР_1 вказівку здійснювати відрахування всупереч статті 73 Закону України «Про виконавче провадження» або відмовилася реагувати на встановлений факт фактичного утримання коштів із виплати, захищеної законом.
Не є бездіяльністю у розумінні положень законодавства про виконавче провадження і сам факт незгоди ОСОБА_1 зі змістом відповіді ОСОБА_2 від 31 березня 2026 року. На його заяву було надано відповідь, а цього ж дня винесено процесуальний документ, законність якого могла бути предметом судового контролю.
Закон України «Про виконавче провадження» та Інструкція з організації примусового виконання рішень також не містять вимоги про обов`язкове винесення в таких обставинах окремої постанови або уточнення до постанови про звернення стягнення, у якому необхідно було б відтворити передбачений статтею 73 Закону перелік коштів, на які стягнення не здійснюється.
Тому саме невинесення ОСОБА_2 окремого або уточненого процесуального документа не свідчить про неправомірну бездіяльність.
Вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови від 31 березня 2026 року, зобов`язання Бахмацького ВДВС винести нову постанову та направити до військової частини НОМЕР_1 уточнений процесуальний документ є похідними від доводів про незаконність оскаржуваної постанови.
Оскільки матеріалами справи не встановлено, що постановою від 31 березня 2026 року державний виконавець безпосередньо звернула стягнення на кошти, захищені статтею 73 Закону України «Про виконавче провадження», або зобов`язала військову частину здійснювати такі відрахування, підстав для скасування цієї постанови та застосування заявлених ОСОБА_1 способів поновлення права немає.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог, викладених у пунктах 2–6, 13–15 прохальної частини скарги.
При цьому наведене апеляційним судом уточнення мотивів щодо співвідношення повноважень державного виконавця та установи, яка виплачує дохід боржнику, не змінює правильності результату вирішення цієї частини скарги.
Висновок суду першої інстанції про дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду окремою апеляційною скаргою Бахмацького ВДВС не оскаржений.
З огляду на визначені статтею 367 ЦПК України межі апеляційного перегляду та те, що апеляційну скаргу у справі подав ОСОБА_1 , апеляційний суд не вбачає процесуальних підстав для перегляду зазначеного висновку суду першої інстанції на погіршення становища єдиного апелянта.
Щодо вимог, викладених у пунктах 7–12, 16 прохальної частини скарги.
Закриваючи провадження у справі в частині вимог до начальника Бахмацького ВДВС Откидач Л.М., суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувані ОСОБА_1 дії та бездіяльність пов`язані зі здійсненням ОСОБА_3 управлінських і контрольних функцій та розглядом звернення громадянина, тому відповідний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів із таким висновком не погоджується.
Виконавчий лист №1–кп/728/4/16 від 07 червня 2016 року виданий Бахмацьким районним судом Чернігівської області на виконання вироку цього суду саме в частині задоволеного цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Частина п`ята статті 128 КПК України передбачає застосування норм ЦПК України до процесуальних відносин, пов`язаних із цивільним позовом у кримінальному провадженні, які кримінальним процесуальним законом не врегульовані та не суперечать засадам кримінального судочинства.
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі №705/1140/18, в якій також вирішувалося питання судового контролю за діями начальника органу державної виконавчої служби під час виконання виконавчого документа, виданого на виконання вироку в частині задоволеного цивільного позову, Верховний Суд дійшов висновку, що:
«скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, пов`язані з виконанням виконавчих документів, виданих на виконання вироків в частині задоволення цивільного позову в кримінальній справі, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Схожі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 569/12295/16–ц (провадження № 14–451цс18) та від 10 квітня 2019 року у справі № 806/2886/17 (провадження № 11–1248апп18). 
При цьому, як було зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 707/28/17–ц (провадження № 14–354цс18), сама наявність зведеного виконавчого провадження не свідчить про адміністративну юрисдикційність скарги на рішення, дії чи бездіяльність відділу ДВС. Визначальним критерієм для віднесення спору до адміністративної юрисдикції є наявність у зведеному виконавчому провадженні судових рішень, ухвалених за правилами різних юрисдикцій, чи рішень інших (не судових) органів, якщо ці рішення підлягають примусовому виконанню.
(…)
Висновки апеляційного суду про те, що вказана постанова начальника Уманського МВДВС Головного ТУЮ у Черкаській області не спрямована на примусове виконання судового рішення та не передбачає проведення виконавчих або інших процесуальних дій, вжиття заходів примусового виконання рішення, що свідчить про оскарження дій посадової особи, які фактично не пов`язані з виконанням рішення суду, а отже унеможливлює розгляд скарги ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства, є помилковими, оскільки, як вказано вище, така постанова винесена під час здійснення контролю за діями державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному судочинстві.»
У постанові від 06 березня 2024 року у справі №577/221/23 Верховний Суд зазначив, що «скаржник має право оскаржити рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу. Тобто в судовому порядку можуть бути оскаржені рішення, дії або бездіяльність таких окремих процесуальних суб`єктів виконавчого провадження як: 1) державний виконавець, 2) приватний виконавець, 3) інша посадова особа органу державної виконавчої служби, до якої відноситься керівник відділу ДВС (стаття 447 ЦПК України).»
Наведені висновки узгоджуються і з чинною на час звернення ОСОБА_1 до суду редакцією частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», яка прямо передбачає можливість оскарження до суду, який видав виконавчий документ, не лише рішень, дій чи бездіяльності виконавця, а й рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення.
Не змінює такого висновку положення частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з яким боржник не належить до осіб, яким надано право оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця начальнику відділу в порядку відомчого оскарження.
Вказане положення визначає коло осіб, яким законом надано право на формальне відомче оскарження рішення державного виконавця безпосередньому начальнику.
Разом із тим цією ж частиною статті 74 Закону начальнику відділу надано власні контрольні повноваження щодо рішень та дій підпорядкованого державного виконавця, у тому числі право за передбачених законом умов скасувати процесуальний документ державного виконавця та зобов`язати його провести виконавчі дії в установленому законом порядку.
Тому відсутність у боржника права на відомче оскарження рішення державного виконавця начальнику відділу сама по собі не є підставою для висновку, що судове оскарження дій чи бездіяльності начальника відділу, які, за твердженням заявника, пов`язані зі здійсненням ним контрольних повноважень у конкретному виконавчому провадженні, належить до адміністративної юрисдикції.
Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 22 квітня 2026 року та заявлених у суді вимог убачається, що вони не стосувалися абстрактної організації роботи Бахмацького ВДВС або загальних управлінських функцій його начальника.
ОСОБА_1 посилався на конкретне виконавче провадження №75010733, конкретну постанову ОСОБА_2 від 31 березня 2026 року та ставив перед ОСОБА_3 питання про здійснення контролю за законністю дій державного виконавця і вжиття передбачених законом заходів у межах цього виконавчого провадження.
Та обставина, що Бахмацький ВДВС розглянув звернення ОСОБА_1 за правилами Закону України «Про звернення громадян», сама по собі не змінює правової природи спірних правовідносин.
Для визначення належного порядку судового розгляду визначальними є зміст заявлених вимог, характер оскаржуваної поведінки посадової особи та правовідносини, у межах яких така поведінка мала місце, а не лише назва звернення або порядок, у якому посадова особа надала на нього відповідь.
Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №686/25763/13–ц не спростовує наведеного висновку, оскільки висновки Верховного Суду підлягають застосуванню з урахуванням характеру конкретних спірних правовідносин та чинного на час їх виникнення законодавчого регулювання.
У справі, що переглядається, вимоги ОСОБА_1 безпосередньо пов`язані з його твердженнями про нездійснення начальником відділу передбаченого законом контролю щодо конкретної постанови державного виконавця в конкретному виконавчому провадженні.
Чи виник у ОСОБА_3 за обставин цієї справи обов`язок здійснити саме ті контрольні дії, яких вимагав ОСОБА_1 , чи були передбачені законом підстави для винесення нею відповідної постанови, скасування процесуального документа або надання державному виконавцю відповідного доручення, чи могла заява боржника бути підставою для реалізації начальником відділу власних контрольних повноважень, а також чи порушила поведінка ОСОБА_3 права ОСОБА_1 , є питаннями обґрунтованості скарги, а не питаннями належності відповідного спору до адміністративної юрисдикції.
Суд першої інстанції зазначені вимоги по суті не розглядав та відповідних обставин не встановлював, оскільки закрив провадження у справі в цій частині.
Вирішення цих вимог уперше судом апеляційної інстанції за таких обставин не відповідало б характеру апеляційного перегляду ухвали, яка перешкодила подальшому розгляду відповідної частини скарги судом першої інстанції.
Отже, висновок суду першої інстанції про належність вимог, викладених у пунктах 7–12, 16 прохальної частини скарги, до адміністративної юрисдикції є помилковим.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 та статті 379 ЦПК України ухвала суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, а справа – направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
З урахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2026 року в частині закриття провадження за вимогами ОСОБА_1 , викладеними у пунктах 7–12, 16 прохальної частини скарги, слід скасувати, а справу в цій частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В іншій оскарженій частині ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 379, 381–384, 447, 447–1, 451 ЦПК України, апеляційний суд, –

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2026 року в частині закриття провадження за вимогами ОСОБА_1 до начальника Бахмацького відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Откидач Людмили Михайлівни, викладеними у пунктах 7–12, 16 прохальної частини скарги від 21 травня 2026 року, а саме: про визнання неправомірною бездіяльності, пов`язаної з неналежним розглядом заяви від 22 квітня 2026 року, невинесенням постанови за результатами перевірки законності виконавчого провадження та нездійсненням належного контролю за діями заступника начальника Бахмацького ВДВС Вільковської Ірини Миколаївни; про визнання неправомірними висновку щодо регулярного характеру додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, відхилення посилань ОСОБА_1 на практику Верховного Суду та оцінки банківської виписки АТ КБ «ПриватБанк»; про зобов`язання забезпечити належний контроль за усуненням порушень, у тому числі за направленням до військової частини НОМЕР_1 нової уточненої постанови щодо законного порядку здійснення відрахувань, – скасувати.
Справу №728/1180/26 в частині зазначених вимог ОСОБА_1 до начальника Бахмацького відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Откидач Людмили Михайлівни направити до Бахмацького районного суду Чернігівської області для продовження розгляду.
В іншій оскарженій частині ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 вересня 2026 року.

Головуючий: Судді: