Справа № 201/5966/22
Провадження 2/201/227/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року        м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого - судді Покопцевої Д.О.,
секретаря – Піняєва В.Д., 
за участі адвоката – Бразалук С.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення 

ВСТАНОВИВ:

Представник Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» зазначив, що банк 04.07.2022р. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійсним намагання отримати доступ до вказаного житла, але перешкодою у цьому є реєстрація та проживання у ньому відповідачів, які підлягають виселенню без надання їм житлового приміщення, але добровільно не виселяються. 
Тому просить виселити відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 . 
В судовому засіданні заявлені вимоги підтримав. 
Представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Бразалук С.С. (діє згідно ордеру від 22.11.2022р.) подала відзив, яким позов не визнала (а.с.45-46), зазначивши, що вказаний житловий будинок був придбаний не лише за кредитні кошти. Вартість будинку складає 540 000 доларів США, а кредит банком надавався у сумі 360 000 доларів США, тому виселити відповідачку без надання їй іншого постійного житлового приміщення неможливо. Іншого житла в неї немає. Також вказує, що право власності набуто банком всупереч положенням діючого законодавства, і оскаржується в межах іншої цивільної справи. 
В судовому засіданні наведені доводи підтримала, просить відмовити у задоволенні позову. 
Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позицію адвоката Бразалук С.С. підтримав, зазначив, що вимогу банка про виселення не отримував, просить відмовити у задоволенні позову. 
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи сповіщений неодноразово належним чином, причин неявки не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі не надав, відзиву не направив. Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог.
Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 
Через посилання учасників на інші судові справи, судом при встановленні фактичних обставин цієї справи використовувались також дані Єдиного реєстру судових рішень. 
07.03.2007р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за р№ 1494 (а.с.47-48). 
Згідно умов цього договору, ОСОБА_6 зобов`язалася у строк не пізніше 12.04.2007р. продати ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язалася купити у ОСОБА_6 домоволодіння та земельну ділянку, що знаходиться у АДРЕСА_1 (п.1 договору). 
Купівля-продаж домоволодіння та земельної ділянки має бути вчинена за суму, що на день підписання договору становитиме еквівалент 540 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України (п.2 договору). 
На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_1 передала ОСОБА_6 , а ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_1 гроші у сумі 101 000грн, що на день підписання попереднього договору є еквівалентом суми 20 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України. Зазначена сума розцінена сторонами договору як аванс у рахунок наступного договору купівлі-продажу. Передачу грошей здійснено готівкою в національній валюті України (п.3 договору). 
При оформленні договору купівлі-продажу сума, що підлягатиме передачі покупцем продавцю, буде зменшена на суму переданого за цією угодою авансу і має становити на день підписання договору еквівалент 520 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України (п.4 договору).
Правочин укладено за згоди чоловіка ОСОБА_6 та чоловіка ОСОБА_1 , посвідчених в нотаріальному порядку (п. 11 договору). 
23.03.2007р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. за р.№ 664; продаж вчинено за 1 689 180грн (а.с.205-206).
23.03.2007р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровим номером 1210100000:03:202:0027, площею 0,0132га, по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. за р.№ 669; продаж вчинено за 126 811грн 92коп (а.с.207).
Згідно розписки без дати, ОСОБА_1 зобов`язалась повернути ОСОБА_6 борг за домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 суму в розмірі еквівалентній 520 000 доларів США, частинами: 14.03.2007р. – 100 000 доларів США; 23.03.2007р. – 100 000 доларів США; 30.03.2007р. – 100 000 доларів США; 06.04.2007р. – 100 000 доларів США; 12.04.2007р. – 120 000 доларів США (а.с.204). 
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано 04.07.2022р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павленко І.В. на підставі ухвали від 12.05.2021р. Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська в справі 201/2899/17 (а.с.3). 
У вказаній справі 201/2899/17 суди встановили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94666307), що 23.03.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNUVGК00000012, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредитні кошти на строк з 23.03.2007 до 23.03.2027р.р. у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 360 000,00 дол. США на купівлю нерухомості, а також у розмірі 81 000,00 дол. США на сплату страхових платежів.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23.03.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_1 передала в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , та майнові права на земельну ділянку площею 0,0381 га, які належать іпотекодавцю. Сторони договору визначили, що вартість предмета іпотеки становить 2 272 500,00 грн.
Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.01.2017р., з 01.12.2016р. власником предмета іпотеки – житлового будинку загальною площею 224 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ПАТ КБ «ПриватБанк». Підставою виникнення права власності є договір іпотеки від 23.03.2007р.
Реєстрацію права власності на спірний житловий будинок здійснено приватним нотаріусом Вербою В. М. рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.12.2016р, індексний номер 32658899, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1101911212101.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПАТ КБ «ПриватБанк» також є власником земельної ділянки площею 0,0381 га, кадастровий номер 1210100000:03:202:0027, яка знаходиться за тією ж адресою, на підставі договору іпотеки від 23.03.2007р. Цю реєстраційну дію також вчинено приватним нотаріусом Вербою В. М. відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.12.2016р., індексний номер 32731187, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1106235812101.
Згідно з пунктом 22 договору іпотеки від 23.03.2007р. звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 16.7.1, 16.7.2, 16.9. цього договору, відповідно до Розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.
При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодили, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50 % від його вартості згідно з пунктом 11 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті.
Згідно з пунктом 27 вказаного договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.
Також встановлено, що у березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 березня 2014 року було відкрито провадження у цивільній справі № 201/2860/14-ц за вказаним позовом (прим суду – ухвалою від 05.06.2018р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська вказана позовна заява залишена без розгляду через повторну неявку представника позивача (https://reyestr.court.gov.ua/Review/74727139). 
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 10.11.2016р. зупинено провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у цивільній справі № 201/13315/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа – відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. (далі – приватний нотаріус Бондар І. М.) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. 
14.03.2016р. приватний нотаріус Бондар І. М. вчинив виконавчий напис, відповідно до якого запропоновано стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3 001 669,25 грн, які є боргом за кредитним договором від 23 березня 2007 року, укладеним між позивачем та банком.
Запропоновано задовольнити вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у загальному розмірі 115 013,32 дол. США, що за курсом НБУ станом на 12.02.2016р. становить 2 999 969,25 грн, з них: залишок заборгованості за кредитом – 48 707,73 дол. США, сума заборгованості за відсотками – 35 527,00 дол. США, комісія – 30 778,59 дол. США, а також відшкодувати витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису – 1 700,00 грн. Усього в гривневому еквіваленті з урахуванням витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, стягнуто 3 001 669,25 грн. Строк, за який проводиться стягнення – 8 років 10 місяців 12 днів, а саме з 23.03.2007 до 12.02.2016рр. Цей виконавчий напис було зареєстровано в реєстрі за № 1797.
На підставі виконавчого напису нотаріуса 09.09.2016р. року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Данилевської Т. М. відкрито виконавче провадження № 52189131 щодо виконання виконавчого напису № 1797, виданого 14 березня 2016 року приватним нотаріусом Бондар І. М.
09.09.2016р. державний виконавець у межах примусовому виконання виконавчого напису нотаріуса у виконавчому провадженні № 52189131 накладено арешт на усе майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.
Також 06.10.2016р. у межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем вчинено виконавчу дію – звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 та накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначене також підтверджувалось інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26.09.2016р. відкрито провадження у цивільній справі № 201/13315/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Бондар І. М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а ухвалою цього ж суду від 04.10.2016р. зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 14 березня 2016 року приватним нотаріусом Бондар І. М., зареєстрованого в реєстрі за № 1797, про стягнення грошових коштів у сумі 3 001 669,25 грн з ОСОБА_1 до набрання законної сили судовим рішенням у справі. 
10.10.2016р. виконавче провадження № 52189131 було зупинене на підставі пункту 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13.09.2017р. у справі № 201/13315/16-ц визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 14.03.2016р. приватним нотаріусом Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за № 1797, яким запропоновано стягнути грошові кошти в сумі 3 001 669,25 грн з ОСОБА_1 , які є боргом за кредитним договором від 23.03.2007р., укладеним між ОСОБА_1 і банком (прим.суду - https://reyestr.court.gov.ua/Review/68879720).
У грудні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса Верби В. М., яким прийнято рішення від 01.12.2016р. та від 05.12.2016р. про реєстрацію за банком права власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20.12.2018р., залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.06.2019р., позов ОСОБА_1 задоволено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/78752239, https://reyestr.court.gov.ua/Review/82367325).
Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Верби В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 05.12.2016р., індексний номер 32731187, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1106235812101 на земельну ділянку площею 0.0381 га, кадастровий номер 1210100000:03:202:0027, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: вулиця Полкова, 3-Б місто Дніпро, Дніпропетровська область, номер запису про право власності 17825499 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 23.03.2007р.
Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Верби В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 01 грудня 2016 року, індексний номер 32658899, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1101911212101 на житловий будинок загальною площею 224 кв. м, що знаходиться за адресою: вулиця Полкова, 3-Б місто Дніпро, Дніпропетровська область, номер запису про право власності 17747437 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 23 березня 2007 року.
Суди виходили з того, що оскаржувані рішення були прийняті приватним нотаріусом без достатніх правових підстав та з порушенням вимог законодавства, оскільки за іпотекодержателем зареєстровано право власності на предмет іпотеки, щодо якого триває судовий розгляд справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за відсутності оцінки предмета іпотеки та наявності на час реєстрації права власності на нього обтяження у вигляді арешту, накладеного постановою державного виконавця від 06 жовтня 2016 року у межах виконавчого провадження номер 52189131.
Верховний суд постановою від 27.01.2021р. рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20.12.2018р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11.06.2019р. в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса змінив у мотивувальній частині; у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса скасував із відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса. 
При цьому Верховний суд вказав, що суди помилково вважали, що ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержатель не вправі був застосовувати оспорюваний позасудовий спосіб звернення на іпотечне майно під час розгляду судом справи за його позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки чинне законодавство прямо не забороняє (а отже дозволяє) реалізацію іпотекодержателем права на позасудовий спосіб звернення стягнення на іпотечне майно до завершення ініційованої ним же процедури звернення стягнення за рішенням суду. Суд першої інстанції помилково застосував норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки у позовній заяві відсутні посилання на порушення цього Закону як на підставу позовних вимог. Апеляційний суд припустився помилки, вважаючи, що для здійснення нотаріусом державної реєстрації права власності іпотекодержателя на іпотечне майно недостатньо іпотечного застереження в іпотечному договорі, а необхідним є укладення окремого договору, оскільки у відповідному розділі іпотечного договору міститься іпотечне застереження, яке прирівнюється до договору про можливість застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.
Ухвалою від 12.05.2025р. Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська (https://reyestr.court.gov.ua/Review/96892613) допущено поворот виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2018р. у справі № 201/2899/17 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса; поновлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності АТ КБ «ПриватБанк» на житловий будинок загальною площею 224.00 кв.м, житловою площею 111.6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0.0381 га, кадастровий номер: 1210100000:03:202:0027, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначена ухвала переглядалася в апеляційному порядку, постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.05.2023р. залишена без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111246304). 
27.07.2022р. банк, після поновлення в реєстрі вказаних записів, направив відповідачам вимогу про виселення із будинку АДРЕСА_1 впродовж 30 днів з дня отримання цієї вимоги (а.с.4-8), яка не виконана.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі –ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008р., п.50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010р.).
Концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» – це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995р., пункт 63).
Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982р. у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності – дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, є видом забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження». Так, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
У цій справі судом встановлено, що банк в 2016р., впродовж дії Закону України № 1304-VII “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в якості забезпечення кредитів в іноземній валюті”, у позасудовому порядку звернув стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 224кв.м., та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , переданих в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань в сумі 360 000 доларів США за кредитним договором, укладеним 23.03.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , і наразі в судовому порядку, відновивши 04.07.2022р. записи про своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі повороту виконання судового рішення, 26.08.2022р. звернувся до суду із позовом, у якому просить виселити відповідачів із вказаного будинку після невиконання ними впродовж місяця в добровільному порядку вимоги про виселення, направленої 27.07.2022р. 
На час виникнення спірних правовідносин (серпень 2022р.) нормою, яка встановлювала порядок виселення із займаного жилого приміщення, була ст. 109 ЖК України, якою суд буде керуватися як такою, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. 
Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.01.2024 у справі № 727/11361/22 (провадження № 61-14776св23):
«Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Аналогічні за змістом положення містяться у частині третій статті 109 ЖК України.
Разом із тим, ч.2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07.07.2011 у справі «Серков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07.10.2011, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) – предмета іпотеки у зв?язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03.02.2016 у справі № 6-2947ц15, яка в подальшому була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021 в справі 310/2950/18, провадження № 61-16820сво19, зроблено висновок, що: «враховуючи норми статті 109 ЖК УРСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.12.2021 в справі № 209/2032/14-ц, провадження № 61-9059св21, зазначено, що: «частиною другою статті 109 ЖК УРСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об?єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК УРСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору».
Подібний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 442/328/19-ц, провадження № 61-17888св19.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.09.2021 в справі № 344/12708/19, провадження № 61-8135св21, вказано, що: «відповідачі, як колишні власники спірної квартири, яка була предметом іпотеки і не придбавалась за кредитні кошти, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР можуть користуватись цією квартирою до забезпечення іншим постійним жилим приміщенням. Якщо колишні власники фактично не проживають у спірному житлі, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та забезпечені іншим постійним житлом, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для збереження за ними права на користування вже чужим майном на підставі частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), необхідно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами».»
Іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 205/5044/19, провадження № 61-2490св21).
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 335/5647/21, провадження № 61-298св23).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-І/, є передбачуваними (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 333/7232/20, провадження № 61-17769св23).
Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, суд приходить висновку про те, що саме позивач повинен довести наявність передбачених ч. 2 ст. 109 ЖК України підстав для виселення мешканців іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення.
На підтвердження своїх доводів позивач надав копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно якої право власності за банком зареєстровано 04.07.2022р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павленко І.В. на підставі ухвали від 12.05.2021р. Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська в справі 201/2899/17, та вимогу про виселення із доказами направлення відповідачам цієї вимоги засобами поштового зв`язку і повернення її неврученою.
Представник відповідачки ОСОБА_7 – адвокат Бразалук С.С., та відповідач ОСОБА_4 , заперечуючи проти позовних вимог, вказували, що будинок та земельна ділянка придбані не виключно за рахунок кредитних коштів; на підтвердження свої доводів надали суду копію попереднього договору, копію розписки та копії договорів купівлі-продажу. 
Із попереднього договору, укладеного 07.03.2007р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , випливає, що вони домовилися не у строк не пізніше 12.04.2007р. укласти договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою, за суму, що на день підписання договору становитиме еквівалент 540 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України; при цьому на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_1 передала ОСОБА_6 , а ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_1 гроші у сумі 101 000грн, що на день підписання попереднього договору є еквівалентом суми 20 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України. Зазначена сума розцінена сторонами договору як аванс у рахунок наступного договору купівлі-продажу. Передачу грошей здійснено готівкою в національній валюті України. Сторони домовились, що при оформленні договору купівлі-продажу сума, що підлягатиме передачі покупцем продавцю, буде зменшена на суму переданого за цією угодою авансу і має становити на день підписання договору еквівалент 520 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України. 
Згідно встановленого в межах інших справ, 23.03.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNUVGК00000012, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредитні кошти на строк з 23.03.2007 до 23.03.2027р.р. у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 360 000 доларів США на купівлю нерухомості, а також у розмірі 81 000 доларів США на сплату страхових платежів. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23.03.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_1 передала в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , та майнові права на земельну ділянку площею 0,0381 га, які належать іпотекодавцю. Сторони договору визначили, що вартість предмета іпотеки становить 2 272 500грн.
За наданих суду відповідачами копій договорів купівлі-продажу випливає, що 23.03.2007р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладені договори купівлі-продажу: житлового будинку АДРЕСА_1 , продаж вчинено за 1 689 180грн, земельної ділянки кадастровим номером 1210100000:03:202:0027, площею 0,0132га, по АДРЕСА_1 , продаж вчинено за 126 811грн 92коп. 
За положеннями ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відтак істотною умовою договору купівлі-продажу є ціна. 
Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За положеннями ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку оспорювався чи визнавався недійсним.
З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).
В постанові від 03.06.2021 у справі № 522/970/18 Верховний Суд зазначив, що укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Навпаки, внаслідок не укладення основного договору зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється.
Враховуючи вищенаведене суд не погоджується із доводами відповідачів ОСОБА_1 стосовно того, що вартість будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровим номером 1210100000:03:202:0027, площею 0,0132га, по АДРЕСА_1 становить 540 000 доларів США згідно попереднього договору від 07.03.2007р., оскільки, укладаючи 23.03.2007р. основні договори купівлі-продажу, сторони договорів визначили, що продаж будинку АДРЕСА_1 вчинено за 1 689 180грн, продаж земельної ділянки вчинено за 126 811грн 92коп, ці основні договори їх сторонами не оспорювалися з 2007р. дотепер, тобто майже 20 років. 
Розписку, в якій ОСОБА_1 зобов`язалась повернути ОСОБА_6 «борг за домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 суму в розмірі еквівалентній 520 000 доларів США, частинами: 14.03.2007р. – 100 000 доларів США; 23.03.2007р. – 100 000 доларів США; 30.03.2007р. – 100 000 доларів США; 06.04.2007р. – 100 000 доларів США; 12.04.2007р. – 120 000 доларів США» суд не бере до уваги, оскільки, по-перше, ця розписка без дати, по-друге, згідно договорів купівлі-продажу від 23.03.2007р., сторони підтвердили повний розрахунок за майно, а не з розстрочкою і ці договори не оспорювалися та є дійсними дотепер. 
При цьому суд звертає увагу на зміст пунктів 3 та 4 попереднього договору, укладеного 07.03.2007р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , згідно яких на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_1 передала ОСОБА_6 , а ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_1 гроші у сумі 101 000грн, що на день підписання попереднього договору є еквівалентом суми 20 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України. Зазначена сума розцінена сторонами договору як аванс у рахунок наступного договору купівлі-продажу. Передачу грошей здійснено готівкою в національній валюті України (п.3 договору). При оформленні договору купівлі-продажу сума, що підлягатиме передачі покупцем продавцю, буде зменшена на суму переданого за цією угодою авансу (…) (п.4 договору).
Зазначений попередній договір не оспорювався та є дійсним. 
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Аванс (попередня оплата) – це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані (див.: постанову Верховного Суду від 21.02.2018р. у справі № 910/12382/17; постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020р. у справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20, постанову Верховного суду від 06.11.2024р. у справі № 308/5527/22). 
У договорах купівлі-продажу від 23.03.2007р. сторони визначили, що продаж будинку АДРЕСА_1 вчинено за 1 689 180грн, продаж земельної ділянки вчинено за 126 811грн 92коп. 
Відтак всього продаж вчинено за суму 1 815 812грн (359 566, 73 долари США станом на 23.03.2007р. по курсу НБУ до гривні - 5,05 гривень за 1 долар США), яка зменшена згідно п.4 попереднього договору внесеним наперед авансом в сумі 101 000 грн (20 000 доларів США). 
Сума кредитних коштів, наданих банком на придбання нерухомості, становить 360 доларів США. Суду не надано копії кредитного договору від 23.03.2007р., з якого можна визначити, на придбання якого саме нерухомого майна надаються ці кредитні кошти – 360 000 доларів США – будинку чи земельної ділянки. 
Але слід врахувати, що у межах справи 201/2899/17 встановлено, що передаючи та отримуючи в іпотеку будинок АДРЕСА_1 , сторони цього договору (ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 ) визначили, що вартість предмета іпотеки становить 2 272 500грн (прим. суду: 450 000 доларів США по курсу), тобто є більшою, ніж сума, за яку вчинено продаж цього будинку (1 689 180грн), і більшою, ніж сума виданого кредиту (360 000 доларів США). 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.
На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони.
Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК Україи), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Положеннями ч.5 ст.12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
За вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі
№ 917/1307/18, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Подібні за змістом висновки сформулювала і Велика Палата Верховного Суду
у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц.
Велика Палата Верховного Суду наголошує на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.
Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. 
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц).
Суд повторює, що, оскільки позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, саме позивач повинен довести наявність передбачених ч. 2 ст. 109 ЖК України підстав для виселення мешканців іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення. 
Але позивачем не надано доказів на спростування доводів відповідачів про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 придбаний не тільки за рахунок кредитних коштів і не надано доказів наявності у відповідачів іншого житлового приміщення, яким вони можуть користуватися, що є підставою для відмови у задоволенні позову із залишенням за позивачем його судових витрат. 
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд 

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення. 

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів. 

Суддя:          Д.О. Покопцева