ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 456/32/25 
провадження № 61-6780св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач (відповідач за об`єднаним позовом)-  ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за об`єднаним позовом) -  ОСОБА_2 , 
треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Імперіал град», 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Брона Мар`яна Василівна, на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 серпня 2025 року у складі судді Писарева О. Ю. та постанову Львівського апеляційного суду від 01 травня 2026 року у складі колегії суддів Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Імперіал град», про поділ майна подружжя, 

ВСТАНОВИВ: 

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог 

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив: 
- визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 ; 
- визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,081 га, кадастровий номер 4611200000:05:022:0068, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати за ним право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_2 ; 
- визнати за ним право власності на 1/2 частку транспортного засобу марки «Chevrolet Tracker», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 
- розподілити між сторонами боргове зобов`язання, що виникло на підставі боргової розписки від 21 січня 2022 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , шляхом покладення на кожного з подружжя обов`язку зі сплати по 40 000,00 дол. США із загальної суми боргу 80 000,00 дол. США. 

Свої вимоги   ОСОБА_1 обґрунтовував тим, спірне майно було набуте сторонами під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а боргове зобов`язання виникло в інтересах сім`ї та було використане на сімейні потреби, у зв`язку з чим підлягає розподілу між сторонами нарівні. 

У січні 2025 року           ОСОБА_2 звернулася до суду з окремим позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Імперіал град» (далі - ТОВ «Імперіал град»), про поділ майна подружжя, у якому просила: 
- визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 2 418 900,00 грн; 
- визнати за нею право власності на майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 1 372 200,00 грн; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , вартістю 10 705 800,00 грн; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,081 га, кадастровий номер 4611200000:05:022:0068, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 318 300,00 грн; 

- визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «Chevrolet Tracker», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 409 330,00 грн; 
- стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 3 821 165,00 грн. 

Позовні вимоги    ОСОБА_2  обґрунтовувала тим, що зазначене майно набуте сторонами під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а запропонований нею спосіб поділу майна забезпечує дотримання принципу рівності часток подружжя з виплатою відповідної грошової компенсації. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Стрийський міськрайонний суд Львівської області ухвалою від 18 лютого 2025 рокуоб`єднав в одне провадження цивільну справу № 456/32/25 (провадження № 2/456/607/2025) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та цивільну справу № 456/78/25 (провадження № 2/456/634/2025) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. 

Стрийський міськрайонний суд Львівської області рішенням від 05 серпня 2025 рокупозов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_2 задовольнив частково. 

У порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , вартістю 7 798 900,00 грн, земельну ділянку площею 0,081 га, кадастровий номер 4611200000:05:022:0068, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 300 500,00 грн, а також транспортний засіб «Chevrolet Tracker», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 409 330,00 грн. 

У порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 2 304 500,00 грн, та майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 1 372 200,00 грн. 

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 1 932 070,00 грн. 

У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2003 року до 25 червня 2024 року, а спірні житловий будинок, земельна ділянка, квартира, майнові права на квартиру та транспортний засіб були набуті під час шлюбу, у зв`язку з чим відповідно до статей 60, 61, 69, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між ними на засадах рівності часток. 

Суд зазначив, що ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що частина вартості квартири АДРЕСА_2 була сплачена за рахунок його особистих коштів, отриманих від продажу належної йому до шлюбу квартири. Сам собою факт відчуження належної позивачеві квартири до придбання спірної квартири не підтверджує використання саме цих коштів для її купівлі та не спростовує презумпцію спільності майна подружжя. 

Визначаючи склад майна, що підлягає поділу, та його вартість, суд узяв до уваги звіти про оцінку, виконані фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 , щодо житлового будинку, земельної ділянки та квартири, оскільки вони містять детальний опис методики оцінювання, використаних джерел інформації та розрахунків. Водночас висновки, подані стороною ОСОБА_2 щодо вартості будинку та земельної ділянки, суд відхилив, оскільки з них неможливо встановити порядок визначення вартості майна та використані оцінювачами вихідні дані. 

З урахуванням фактичного порядку користування майном після припинення сімейних відносин, неподільності спірних об`єктів у натурі та необхідності забезпечення балансу майнових інтересів сторін суд дійшов висновку про доцільність передання ОСОБА_1 житлового будинку, земельної ділянки та транспортного засобу, а ОСОБА_2 - квартири та майнових прав на квартиру у місті Львові з виплатою останній грошової компенсації для забезпечення рівності часток подружжя. 

Водночас суд відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про розподіл між сторонами боргового зобов`язання за розпискою від 21 січня 2022 року, оскільки позивач не довів, що отримані за розпискою кошти фактично були одержані та використані в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави вважати таке зобов`язання спільним боргом подружжя. 

Стрийський міськрайонний суд Львівської області додатковим рішенням від 21 серпня 2025 року заяву  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тарасенко Л. Л., про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. 

Стягнув із ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції керувався тим, що заявлений ОСОБА_2 до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 50 000,00 грн не відповідає критеріям реальності, розумності та співмірності з урахуванням обсягу фактично наданих послуг, у зв`язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми витрат, що підлягають відшкодуванню, до 20 000,00 грн. 

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про поділ боргового зобов`язання за договором позики, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Львівський апеляційний суд постановою від 01 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Брона М. В., залишив без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 серпня 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність розподілу боргового зобов`язання за розпискою від 21 січня 2022 року апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами використання отриманих від ОСОБА_3 коштів в інтересах сім`ї, а також не підтвердив обізнаність дружини про укладення договору позики чи надання нею згоди на його укладення. Крім того, зі змісту пояснень ОСОБА_3 відомо, що зазначені в розписці кошти передавалися частинами до її складення, що не дає підстав безумовно вважати спірне зобов`язання таким, що виникло в інтересах сім`ї та підлягає врахуванню під час поділу майна подружжя. 

Також апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо стягнення із ОСОБА_2 61 406,84 грн, сплачених після ухвалення рішення суду першої інстанції на виконання договору підряду щодо квартири, майнові права на яку були передані відповідачці, оскільки зазначені вимоги не були предметом розгляду суду першої інстанції та не можуть бути вперше заявлені в суді апеляційної інстанції. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У травні 2026 року ОСОБА_1 через представника Брону М. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 серпня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 травня 2026 року в частині відмови у розподілі боргових зобов`язань за договором позики від 21 січня 2022 року та ухвалити нове рішення про визнання ОСОБА_2 солідарним боржником за цим договором, а також про стягнення з неї на його користь 61 406,84 грн, сплачених за договором підряду від 02 липня 2025 року № 73-02/06/25-А-146КВ. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, від 30 жовтня 2020 року у справі № 638/18231/15, від 10 грудня 2025 року у справі № 466/2128/23 та у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, від 20 березня 2019 року у справі № 640/219/14, від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18, від 30 червня 2021 року у справі № 462/2662/20, від 02 червня 2021 року у справі № 531/152/19, від 01 жовтня 2025 року у справі № 473/4406/24, від 03 грудня 2025 року у справі № 522/5576/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що суди безпідставно відмовили у задоволенні вимоги про розподіл боргових зобов`язань за договором позики від 21 січня 2022 року, оскільки на підтвердження факту отримання ним у позику 80 000,00 дол. США було подано оригінал боргової розписки, а третя особа ОСОБА_3 підтвердив передання цих коштів для будівництва та ремонту спільного майна подружжя, а також для придбання майнових прав на квартиру у місті Львові. 

На думку заявника, суди помилково керувалися необхідності доведення згоди другого з подружжя на укладення договору позики, хоча такий договір не є правочином щодо розпорядження спільним майном подружжя та не потребує отримання відповідної згоди. Заявник також вважає, що відповідач не спростувала його доводів про використання позичених коштів в інтересах сім`ї, а тому на неї мають поширюватися обов`язки за таким зобов`язанням. 

Крім того, заявник зазначає, що після розірвання шлюбу він за власні кошти сплатив 61 406,84 грн на виконання договору підряду від 02 липня 2025 року щодо квартири, майнові права на яку рішенням суду передано ОСОБА_2 , тому вказані кошти підлягають стягненню з неї на його користь. На його переконання, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки цим обставинам та безпідставно відмовили у задоволенні відповідної вимоги. 

Аргументи інших учасників справи

У червні 2026 року представник ОСОБА_2 Тарасенко Л. Л. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 26 травня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Стрийського міськрайонного суду Львівської області. 

17 червня 2026 року матеріали справи № 456/32/25 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

25 жовтня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, від якого мають трьох дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 червня 2024 року у справі № 456/1598/24 шлюб між сторонами розірвано (том 1, а. с. 10, 11, 133, 134). 

Під час перебування у шлюбі сторони набули таке майно: 
- житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 293,3 кв. м, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_7 11 листопада 2014 року (том 1, а. с. 22); 
- земельну ділянку площею 0,0810 га, кадастровий номер 4611200000:05:022:0068, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі державного акта від 20 липня 2009 року (том 1, а. с. 13); 
- квартиру АДРЕСА_2 , придбану ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 28 грудня 2018 року (том 1, а. с. 24, 26-27); 
- транспортний засіб «Chevrolet Tracker», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_7 (том 1, а. с. 12); 
- майнові права на квартиру АДРЕСА_4 , набуті ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу майнових прав від 13 вересня 2023 року, укладеним з ТОВ «Імперіал Град» (том 1, а. с. 136-141). 

Суди також з`ясували, що 22 січня 2018 року ОСОБА_1 продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_5 за 220 000,00 грн (том 1, а. с. 25). 

21 січня 2022 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 у позику 80 000,00 дол. США, що підтверджується оригіналом розписки, відповідно до якої він зобов`язався повернути зазначені кошти до 06 вересня 2025 року (том 1, а. с. 102). 

Водночас із розписки від 21 вересня 2025 року відомо, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 80 000,00 дол. США у повному обсязі та претензій за розпискою від 21 січня 2022 року не має. 

Згідно зі звітами про оцінку майна, виконаними фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 , ринкова вартість квартири № 15 становить 2 304 500,00 грн, житлового будинку АДРЕСА_1 - 7 798 900,00 грн, а земельної ділянки з кадастровим номером 4611200000:05:022:0068 - 300 500,00 грн (том 1, а. с. 29-57, 58-101). 

Водночас відповідно до висновків про вартість майна, поданих стороною ОСОБА_2 , ринкова вартість житлового будинку становить 10 705 800,00 грн, земельної ділянки - 318 300,00 грн, квартири № 15 - 2 418 900,00 грн, майнових прав на квартиру у місті Львові - 1 372 200,00 грн, а автомобіля «Chevrolet Tracker» - 409 330,00 грн (том 1, а. с. 147-149). 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються лише в частині вирішення вимог про розподіл боргових зобов`язань за договором позики від 21 січня 2022 року та стягнення коштів, сплачених за договором підряду від 02 липня 2025 року, а тому на підставі частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає судові рішення лише в означеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом розгляду у цій справі є вимоги ОСОБА_1 про розподіл боргових зобов`язань за договором позики від 21 січня 2022 року та стягнення коштів, сплачених за договором підряду від 02 липня 2025 року.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України.

Відповідно до положень частин другої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. 

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 

Відповідно до статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

У частині першій статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У випадку коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. 

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме собою не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, в солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї (постанови Верховного Суду від 14 листопада 2024 року в справі № 727/1140/21, від 03 грудня 2024 року у справі № 553/2879/21, від 10 червня 2026 року у справі № 398/1964/22).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц зазначила, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

У постанові Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 758/5172/20 зазначено, що для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї.

Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 

Установивши, що розписка від 21 січня 2022 року підтверджує факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_3 у позику 80 000,00 дол. США, однак врахувавши те, що матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів того, що    ОСОБА_2 була обізнана про факт укладення вказаного договору, а також, що отримані кошти були використані саме в інтересах сім`ї, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_2 обов`язків за зазначеним зобов`язанням відповідно до частини четвертої статті 65 СК України. 

При цьому суди правильно врахували, що сама собою наявність договору позики або розписки не свідчить про виникнення спільного боргу подружжя. Для покладення відповідних зобов`язань на другого з подружжя необхідно встановити не лише факт отримання коштів одним із подружжя, а й те, що договір укладено в інтересах сім`ї та одержані кошти фактично використані на сімейні потреби. 

Водночас ОСОБА_1 жодних доказів, які б підтверджували укладення договору позики в інтересах сім`ї, зокрема, використання отриманих коштів на придбання спірного майна, суду не надав, отже, правових підстав для визнання позики спільним зобов`язанням сторін немає.

Доводи касаційної скарги про те, що на укладення договору позики згода ОСОБА_2 не потребувалася, оскільки такий договір не є правочином щодо розпорядження спільним майном подружжя, колегія суддів не бере до уваги.

Верховний Суд звертає увагу на те, щопрезумпція дії одного з подружжя за згодою іншого не означає, що один з подружжя може одноосібно укласти договір позики та використати кошти у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї, та в подальшому покладати такі боргові зобов`язання на іншого з подружжя. За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не довів, що договір позики укладений ним в інтересах сім`ї, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для поділу боргових зобов`язань, що виникли на підставі зазначеного договору позики.

Також апеляційний суд правильно керувався тим, що вимога про стягнення із ОСОБА_2 61 406,84 грн, сплачених ОСОБА_1 за договором підряду від 02 липня 2025 року, не була предметом розгляду суду першої інстанції, оскільки така вимога не заявлялася ні в первісному позові, ні шляхом зміни предмета чи підстав позову, а тому не могла бути вперше розглянута судом апеляційної інстанції. 

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та загалом фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлених судами обставин справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини справи чи досліджувати докази інакше, ніж це зроблено судами попередніх інстанцій. 

Отже, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору правильності застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення відповідно до встановлених ними обставин справи та на підставі належних і допустимих доказів, а їхні висновки не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Брона Мар`яна Василівна, залишити без задоволення. 

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 серпня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 травня 2026 року в частині вирішення первісного позову про розподіл боргових зобов`язань залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко