ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 135/329/23
провадження № 61-18588св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2023 року у складі судді Корнієнка О.М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 07 грудня 2023 року у складі колегії суддів Медвецького С. К., Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

у справі за позовом  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача, стягнення коштів та відшкодування завданих збитків.

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про захист прав споживача, стягнення коштів та відшкодування завданих збитків.
Позов мотивував тим, що 17 жовтня 2019 року, 19 лютого 2020 року та 23 червня 2021 року придбав подарункові сертифікати в ювелірному салоні «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою: АДРЕСА_1 , на суму, еквівалентну 8 790,61 дол. США, що відображено в його особистому електронному кабінеті ІНФОРМАЦІЯ_3 на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів покупцю видавався лист з інформацією про «покупку», в якому зазначався номер покупки, дата придбання, назва товару, сума придбання (покупки), яка є вартістю придбаних сертифікатів.

Основною перевагою для придбання указаних подарункових сертифікатів є бонусна програма, а саме щотижневі виплати протягом року (52 платежі) в розмірі 6,5 % від вартості придбаного товару (подарункового сертифікату на срібло) та 10 % від вартості придбаних ювелірних виробів (за срібло).

У подарункових сертифікатах зазначено строк їх дії: для отримання бонусів - 365 днів, для отримання товару - необмежено.

Відповідно до відомостей, відображених в особистому електронному кабінеті ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованому на ім`я ОСОБА_1 , у розділах «Депозит» та «Депозит без лім.», загальна заборгованість по нарахованим, але не виплаченим бонусам за придбані сертифікати та срібні вироби становить 18 362,90 дол. США.

Згідно зі свідоцтвом на торговельну марку № НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 10 серпня 2020 року є одноосібним власником торговельної марки ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_1 виконав умови догорів під час придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів ІНФОРМАЦІЯ_3 та сплатив обумовлену суму коштів. Водночас відповідач не виконав умови договору щодо виплати нарахованих бонусів (за придбання сертифікатів та срібних виробів), отримання яких було основною умовою їх придбання.

Зазначає, що згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з простроченням виплати бонусів, встановлених умовами договору, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню неустойка (пеня) у розмірі 3 % від суми несплачених грошових коштів за період з 22 березня 2022 року по 22 березня 2023 року, яка становить 7 353 267 грн.

Крім того, протиправними діями відповідача ОСОБА_1 завдано тривалих моральних страждань, що полягають в душевних переживаннях внаслідок виняткового цинізму зі сторони відповідача, дії якого є шахрайськими. Відмова у виплаті обумовлених у договорі грошових коштів призвела до шокового стану позивача та погіршення його стану здоров`я. Розмір моральної шкоди оцінює у сумі 100 000 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість бонусів за придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів ІНФОРМАЦІЯ_3, нарахованих відповідачем в особистому електронному кабінеті ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3, але не виплачених, які обліковуються в розділі «Баланс», у розмірі 27 629,25 дол. США, пеню за затримку виплати бонусів за придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 7 353 267 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ладижинський міський суд Вінницької області рішенням від 19 жовтня 2023 року, яке Вінницький апеляційний суд постановою від 07 грудня 2023 року залишив без змін, у задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факт укладення сторонами договору купівлі-продажу подарункових сертифікатів, відповідно до якого ФОП ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання з нарахування та виплати бонусів за придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів торговельної марки ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач не довів наявність у ФОП ОСОБА_2 зобов`язання з виплати йому коштів у загальному розмірі 27 629,25 дол. США.

Позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасну виплату бонусів та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про стягнення вартості бонусів за придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів ІНФОРМАЦІЯ_3, відтак задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2023 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 23 січня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Ладижинського міського суду Вінницької області.

31 січня 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 922/2315/19 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визначили правову природу подарункових сертифікатів ІНФОРМАЦІЯ_3.

Скаржник вказує, що відповідач ФОП ОСОБА_2 є власником торговельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_3», а тому саме він має відповідати за порушення прав позивача при реалізації подарункових сертифікатів та ювелірних виробів під цією торговельною маркою.

Суди неправильно вирішили питання щодо електронних доказів.

Відсутній висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2024 року ФОП ОСОБА_2 надіслав відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що  ОСОБА_1 в ювелірному салоні ІНФОРМАЦІЯ_3 придбав подарункові сертифікати (оформлені російською мовою) такого змісту: перший сертифікат містить написи: «Подарунковий сертифікат»; «№ НОМЕР_4»; «9000 UAH», «срібло», «ІНФОРМАЦІЯ_4»; «Сума вищевказаної вартості сертифікату оплачується додатково. Якщо сума нижче вартості сертифікату, різниця не повертається. Подарунковий сертифікат не підлягає грошовому відшкодуванню і не відновлюється у випадку його втрати. Строк дії сертифікату для отримання бонусів 365 днів, а для отримання товару - необмежено». На сертифікаті наявний відтиск прямокутного штампу з друкованим написом АДРЕСА_3 бутик № НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_5», рукописним написом «17 жовтня 2019» та підпис без зазначення прізвища, ініціалів підписанта.

Другий та третій сертифікати містять аналогічну інформацію, за виключенням зазначення номера «№ НОМЕР_2» та рукописного тексту дати - «19 лютого 2020».

Четвертий сертифікат відрізняється зазначенням номера «№ НОМЕР_2 » та напису «81000 UAH».

В «Інформації про покупку» (оформленій російською мовою) від 19 лютого 2020 року, зазначено: номер покупки НОМЕР_2, дату 19 лютого 2020 року, м. Вінниця, відтиск штампу із зазначенням «АДРЕСА_3 бутик НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_5», рукописну дату 19 лютого 2020 року та підпису без ідентифікації»; отримувач - ОСОБА_1 , менеджер: № НОМЕР_5 ОСОБА_3 , товар - сертифікат (срібло), період виплат - раз на тиждень, сума 109 000 грн і 4 443,54 в умовних одиницях. У графі «Продавець» міститься підпис особи без зазначення її прізвища та ініціалів; в графі клієнт - підпис відсутній.

У скрин-шоті особистого кабінету (профілю) ОСОБА_1 міститься інформація у розділах «Депозит 64,93 доларів США» та «Депозит без лім. 18 297,97 доларів США», а також інформація щодо історії покупок.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 16 жовтня 1995 року. Види економічної діяльності: 47.44 - роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах (основний); 32.12 - виробництво ювелірних і подібних виробів; 46.90 - неспеціалізована оптова торгівля; 47.19 - інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 47.78 - роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах.

Витягом з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг встановлено, що 10 серпня 2020 року здійснено державну реєстрацію торговельної марки, зображення, що заявляється - «ІНФОРМАЦІЯ_3». Власником свідоцтва на торговельну марку № НОМЕР_1 є ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частиною четвертою статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Предметом позову ОСОБА_1 є стягнення з ФОП ОСОБА_2 бонусів за купівлю подарункових сертифікатів та ювелірних виробів, пені за затримку виплати таких бонусів та відшкодування моральної шкоди.

Водночас, як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, наявність договірних відносин саме з ФОП ОСОБА_2 позивач не довів. ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що ФОП ОСОБА_2 здійснював торговельну діяльність в магазині, розташованому у  АДРЕСА_3, бутік НОМЕР_3 , в якому з його слів укладено спірні договори. Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 була завдана моральна шкода.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком судів про
відсутність підстав для задоволення позову.

Подібні за змістом правові висновки щодо тих самих спірних правовідносин викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справах № 135/205/23 та № 135/203/23, від 22 квітня 2024 року у справі № 135/969/22. 

Посилання скаржника на те, що скриншоти з особистого електронного кабінету мають доказову силу нарівні з іншими доказами та у сукупності з іншими доказами є належними у розумінні вимог статей 76-79 ЦПК України, на увагу не заслуговують, оскільки надані позивачем скриншоти з особистого кабінету в мережі Інтернет не відповідають вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та не скріплені електронним цифровим підписом.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 922/2315/19 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми права вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зазначені доводи заявника відхиляються касаційним судом з огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені за результатами оцінки у сукупності всіх доказів та обставин справи. Водночас, як свідчить характер доводів заявника, останні фактично зводяться до незгоди із наданою судом оцінкою обставин справи та вказують на переоцінку доказів у справі, що суперечить положенням статті 400 ЦПК України.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Касаційна скарга  ОСОБА_1 також містить клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з посиланням на частину п`яту статті 403 ЦПК України.

Колегія суддів, вивчивши подане клопотання, дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з таких підстав.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

У частині п`ятій статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний критерій ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки  ОСОБА_1 не навів належних мотивів та аргументів для такої передачі.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, підстав для відступу від висновків, зроблених Верховним Судом у справах в подібних правовідносинах, колегія суддів не знаходить.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1  про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 07 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. І. Грушицький   І. В. Литвиненко  Є. В. Петров