ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2026  м. Дніпро Справа № 912/1235/24 (912/838/26)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Соп`яненко О.Ю. (доповідач),
суддів: Джепи Ю.А., Золотарьової Я.С.,
за участю секретаря судового засідання: Антоненко Д.О. 

за участю представників сторін:
від позивача (скаржник): Войціховський А.В.,
від відповідача: Нестеров Е.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» на ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 29.05.2026 (повний текст якої складено 29.05.2026, суддя Тимошевська В.В.) у справі № 912/1235/24 (912/838/26) 

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» в особі ліквідатора арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича (вул. Данила Галицького, 14, м. Луцьк, Волинська область, 43016)
до Акціонерного товариства «КОМІНБАНК» (вул. Бульварно-Кудрявська, 6, м. Київ, 04053)
про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути грошові кошти
в межах справи № 912/1235/24
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» (код ЄДР 39223165, вул. Сабліна, 79, с. Грузьке, Кропивницький район, Кіровоградська область, 27632) 

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовної заяви і ухвали суду першої інстанції.

Постановою від 05.03.2025 Господарський суд визнав Товариство з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» банкрутом, відкрив ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців, призначив ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича.
13.04.2026 до Господарського суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» в особі ліквідатора арбітражного керуючого Григор`єва В.В., яка містить вимоги до Акціонерного товариства «КОМІНБАНК» про таке:
- визнати недійсним договір поруки № 155/20-П2 від 17.11.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» та Акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк»;
- зобов`язати Акціонерне товариство «Комінбанк» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» майно у вигляді грошових коштів в сумі 9 433 527,88 грн.
Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 29.05.2026 позовну заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» арбітражного керуючого Григор`єва В.В. та додані до неї документи повернуто заявнику без розгляду. 

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» 02.06.2026 звернулося через підсистему «Електронний суд» до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить:
- ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала Господарського суду Кіровоградської області від 29.05.2026 про повернення позовної заяви є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд безпідставно визнав вимогу про повернення до ліквідаційної маси 9 433 527,88 грн майновою та, відповідно, неправильно визначив розмір судового збору.
Позивач обґрунтовує, що вимога про повернення грошових коштів не є самостійною майновою вимогою, оскільки є наслідком визнання правочину недійсним та спрямована на відновлення майнового стану боржника шляхом повернення відповідних коштів до ліквідаційної маси, а не на безпосереднє отримання їх позивачем. На підтвердження цієї позиції наведено правові висновки Верховного Суду, зокрема у постановах від 07.09.2023 у справі № 908/3413/21 (908/2262/22), від 08.01.2024 у справі № 910/17785/20 (910/8077/21), від 13.03.2025 у справі № 910/18499/20 (910/18305/23), від 29.07.2025 у справі № 922/854/23 (922/456/25), а також інших справах, відповідно до яких вимоги про повернення майна, заявлені як наслідок визнання правочинів недійсними чи спростування майнових дій боржника у справі про банкрутство, не є самостійними майновими вимогами. 
Відтак позивач вважає, що сплачений ним судовий збір у розмірі 5324,80 грн за дві немайнові вимоги є достатнім, а вимога суду про доплату 110 539,93 грн є неправомірною. 
Крім того, апелянт посилається на порушення судом частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд першої інстанції не врахував наведені висновки Верховного Суду. Окремо в апеляційній скарзі зазначено про необґрунтованість відмови у відстроченні сплати судового збору, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» перебуває у ліквідаційній процедурі, не має достатніх коштів, частина активів не реалізована, а кредитори відмовилися авансувати витрати ліквідаційної процедури. На думку апелянта, суд мав належно оцінити фактичний майновий стан банкрута, а не формально відмовляти у відстроченні сплати збору. 
Також апелянт посилається на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику ЄСПЛ та Верховного Суду щодо недопустимості непропорційного обмеження доступу до правосуддя через надмірний судовий збір. З огляду на це апелянт вважає, що повернення позовної заяви фактично позбавляє Товариство з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» можливості захистити інтереси ліквідаційної маси та кредиторів, і просить скасувати оскаржувану ухвалу та забезпечити розгляд позовної заяви.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Акціонерне товариство «КОМІНБАНК», скориставшись правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, подало відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед», відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги та вважає ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 29.05.2026 законною й обґрунтованою. 
Зазначає, що позивачем було заявлено дві самостійні вимоги - немайнову про визнання договору недійсним та майнову про повернення грошових коштів у розмірі 9 433 527,88 грн, у зв`язку з чим судовий збір мав сплачуватися як за вимогу немайнового, так і за вимогу майнового характеру. 
Відповідач посилається на положення Закону України «Про судовий збір», Господарського процесуального кодексу України, Кодексу України з процедур банкрутства та правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких вимога про повернення (стягнення) коштів має майновий характер, а перебування боржника у процедурі банкрутства саме по собі не звільняє його від сплати судового збору та не є безумовною підставою для його відстрочення. На думку відповідача, відстрочення, розстрочення, зменшення або звільнення від сплати судового збору є правом суду, а не його обов`язком, і в цій справі підстав для задоволення відповідного клопотання позивача не встановлено. 
Відповідач також наголошує, що позовна заява, подана в межах справи про банкрутство, розглядається в окремому позовному провадженні за загальними правилами Господарського процесуального кодексу України, а тому до неї застосовуються загальні вимоги щодо сплати судового збору. 
Оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк та не надав доказів сплати судового збору в належному розмірі, суд першої інстанції правомірно повернув позовну заяву на підставі статті 174 Господарського процесуального кодексу України. Посилання апелянта на скрутний майновий стан боржника та необхідність забезпечення доступу до правосуддя, на думку відповідача, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки відсутність коштів на рахунках боржника не є безумовною підставою для відстрочення сплати судового збору. 
Відповідач також зазначає, що вимога про сплату судового збору є загальним процесуальним обмеженням, яке саме по собі не порушує право на доступ до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідач вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. 

4. Рух справи в суді апеляційної інстанції. 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Соп`яненко О.Ю. (суддя-доповідач), судді: Джепа Ю.А., Золотарьова Я.С. 
На підставі розпорядження керівника апарату суду від 09.06.2026, з метою дотримання передбаченого законом строку для здійснення певної процесуальної дії, а саме: відкриття провадження у справі у зв`язку з відпусткою судді Золотарьової Я.С. - члена колегії суддів, відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2025 № 1 (зі змінами), призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у справі № 912/1235/24 (912/838/26) (вх. № 50602). 
За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2026 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді – Соп`яненко О.Ю., суддів: Андрейчука Л.В., Джепи Ю.А.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.
15.06.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства «КОМІНБАНК» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
У зв`язку з усуненням обставин, що зумовили заміну судді-члена колегії, а саме вихід з відпустки судді Золотарьової Я.С., відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, з метою дотримання принципу незмінності колегії суддів при розгляді справи, Розпорядженням керівника апарату Центрального апеляційного господарського суду від 16.07.2026 призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у справі № 912/1235/24 (912/838/26) шляхом передачі справи раніше визначеній колегії суддів.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16.07.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Соп`яненко О.Ю., суддів: Джепи Ю.А., Золотарьової Я.С. 
13.08.2026 у судове засідання з`явилися представники позивача (скаржник) та відповідача. 
Колегія суддів у судовому засіданні 13.08.2026 прийняла скорочену (вступну та резолютивну частини) постанову в даній справі.

5. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Постановою від 05.03.2025 господарський суд визнав Товариство з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» банкрутом, відкрив ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців, призначив ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича.
13.04.2026 до господарського суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» в особі ліквідатора арбітражного керуючого Григор`єва В.В., відповідно до якої просить:
- визнати недійсним договір поруки № 155/20-П2 від 17.11.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» та Акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк»,
- зобов`язати Акціонерне товариство «Комінбанк» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» майно у вигляді грошових коштів в сумі 9 433 527,88 грн.
Згідно ухвали від 20.04.2026 господарський суд залишив вказану позовну заяву без руху та надав строк (не більше десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху) для усунення її недоліків, зокрема, шляхом подання доказів доплати судового збору в розмірі 110 539,93 грн у встановленому порядку.
22.04.2026 ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» арбітражний керуючий Григор`єв В.В. подав суду заяву про усунення недоліків, в якій також просив відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі (або до іншого строку, визначеного судом).
Ухвалою суду від 27.04.2026 суд відмовив у задоволенні клопотання ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» арбітражного керуючого Григор`єва В.В. про відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви, викладеного у заяві про усунення недоліків від 21.04.2026.
28.04.2026 ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» арбітражний керуючий Григор`єв В.В. подав заяву про усунення недоліків на виконання ухвали суду від 20.04.2026, за змістом якої повторно просить відстрочити сплату судового збору у розмірі 110 539,93 грн до ухвалення судового рішення у справі (або до іншого строку, визначеного судом).
Ухвалою від 11.05.2026 суд відмовив у задоволенні клопотання ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» арбітражного керуючого Григор`єва В.В. про відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви, викладеного у заяві про усунення недоліків від 28.04.2026; позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича залишив без руху та постановив усунути встановлені при поданні позовної заяви недоліки в строк не більше п`яти днів з дня вручення даної ухвали, а саме: подати до суду докази доплати судового збору в розмірі 110 539,93 грн у встановленому порядку.
Згідно довідки про доставку електронного листа, позивач отримав ухвалу суду першої інстанції 11.05.2026 о 19:00 год.
Відтак, позивач вважається належним чином повідомлений про залишення позовної заяви без руху та про встановлені строки для усунення недоліків позову.
Останнім днем строку, визначеного судом для усунення недоліків позовної заяви, є 26.05.2026. При цьому, враховані нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення заяви про усунення недоліків засобами поштового зв`язку.
Суд першої інстанції встановив, що станом на 29.05.2026 строк на подання заяви про усунення недоліків, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився. Заява про усунення недоліків до суду не подана, будь-які докази її подання відсутні, жодні клопотання (заяви, пояснення тощо) щодо вказаного не надходили.

6. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Господарського суду Кіровоградської області від 29.05.2026 у справі № 912/1235/24 (912/838/26).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІОНІС МЕД» в особі ліквідатора арбітражного керуючого Григор`єва В.В., 13.04.2026 звернулося до Господарського суду Кіровоградської області в межах справи №912/1235/24 про банкрутство із позовною заявою до Акціонерного товариства «КОМІНБАНК», в якій просило визнати недійсним договір поруки № 155/20-П2 від 17.11.2020 та зобов`язати відповідача повернути позивачу грошові кошти у розмірі 9 433 527,88 грн.
Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 11.05.2026 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліків, зокрема шляхом надання належних доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі. Одночасно судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору.
У встановлений судом строк вимоги ухвали від 11.05.2026 позивачем не виконано, доказів сплати судового збору у визначеному судом розмірі не подано, у зв`язку з чим суд першої інстанції ухвалою від 29.05.2026 повернув позовну заяву та додані до неї документи на підставі частини четвертої статті 174 Господарського процесуального кодексу України.
Апеляційна скарга фактично зводиться до незгоди апелянта із визначеним судом першої інстанції розміром судового збору та відмовою у відстроченні його сплати, а також до тверджень про те, що заявлені у позові вимоги мають немайновий характер, а тому сплаченої позивачем суми судового збору було достатньо.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами з огляду на таке.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 174 Господарського процесуального кодексу України у разі встановлення судом подання позовної заяви без додержання вимог, установлених, зокрема, статтею 164 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху та встановлює строк для усунення відповідних недоліків.
Частиною 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.
Отже, повернення позовної заяви у випадку невиконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху є передбаченим законом процесуальним наслідком невиконання позивачем встановленого судом обов`язку щодо усунення недоліків позовної заяви.
У цій справі визначальним є питання правильності визначення розміру судового збору, який підлягав сплаті за подання позовної заяви.
За змістом статті 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору залежить від характеру заявлених позовних вимог. У разі пред`явлення до господарського суду позову майнового характеру судовий збір обчислюється з урахуванням ціни позову, тоді як за подання позову немайнового характеру він справляється у встановленому законом фіксованому розмірі.
При цьому сама обставина, що вимога про повернення грошових коштів заявлена одночасно з вимогою про визнання правочину недійсним, не означає, що така вимога втрачає майновий характер.
У даному випадку позивач просить не лише визнати недійсним договір поруки № 155/20-П2 від 17.11.2020, а й покласти на відповідача обов`язок повернути конкретну суму грошових коштів - 9 433 527,88 грн. Зазначена вимога має самостійний майновий результат, оскільки її задоволення безпосередньо спрямоване на отримання у майнову сферу позивача конкретно визначеної грошової суми, яка має вартісне вираження та може бути оцінена у грошах.
Тому колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені у цій справі вимоги є вимогою немайнового характеру про визнання договору недійсним та вимогою майнового характеру про повернення грошових коштів, а отже, судовий збір підлягав сплаті з урахуванням обох вимог.
Такий висновок відповідає правовому підходу Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якого наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги свідчить про її майновий характер, а вимога про застосування наслідків недійсності правочину у вигляді повернення майна або грошових коштів підлягає оцінці як майнова вимога.
Посилання апелянта на судову практику Верховного Суду, у якій окремі вимоги, заявлені у межах справ про банкрутство, визнавалися такими, що не мають майнового характеру, не спростовує правильності висновку суду першої інстанції у цій справі, оскільки правова природа вимог визначається з урахуванням їх фактичного змісту, способу захисту та предмета спору.
Зокрема, висновки Верховного Суду щодо застосування спеціальної ставки судового збору за вимогами про спростування майнових дій боржника не можуть бути механічно поширені на будь-які позови про визнання правочинів недійсними та повернення майна або грошових коштів.
У постанові Верховного Суду від 13.03.2025 у справі № 910/18499/20 (910/18305/23) прямо розмежовано вимоги про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, з одного боку, і специфічну вимогу про спростування майнових дій боржника, з іншого. Верховний Суд зазначив, що за позовною вимогою про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності, яка розглядається у позовному провадженні в межах справи про банкрутство, судовий збір обчислюється виходячи із ставок для вимог немайнового та майнового характеру.
Натомість у постанові Верховного Суду від 29.07.2025 у справі №922/854/23 (922/456/25) спеціальну ставку судового збору застосовано до іншої за своєю правовою природою вимоги - про спростування майнових дій боржника, передбаченої спеціальним законодавством про банкрутство. Саме тому посилання апелянта на зазначену постанову не може бути підставою для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції загальних ставок судового збору до вимог, заявлених у цій справі.
Розгляд спору в межах справи про банкрутство не впливає на характер заявлених позовних вимог. Віднесення спору до провадження у справі про банкрутство визначає особливості його юрисдикції та процесуального розгляду відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, однак не є підставою для автоматичного віднесення заявлених вимог до немайнових. Характер позовної вимоги та, відповідно, порядок визначення ставки судового збору встановлюються з огляду на її зміст і правову спрямованість з урахуванням положень Закону України «Про судовий збір».
Таким чином, сам факт розгляду спору в межах справи про банкрутство не є достатньою правовою підставою для застосування до спірних правовідносин спеціальної ставки, передбаченої для іншого виду вимог, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими.
Не приймаються колегією суддів і доводи апелянта щодо неправильного визначення судом першої інстанції розміру судового збору з посиланням на те, що вимога про повернення грошових коштів є похідною від вимоги про визнання договору недійсним.
Похідний характер однієї вимоги від іншої не означає автоматичної відсутності її майнового характеру. Для визначення ставки судового збору необхідно враховувати зміст прохальної частини позову та юридичний результат, якого прагне досягти позивач. У цій справі таким результатом є, зокрема, присудження до повернення конкретної грошової суми у розмірі 9 433 527,88 грн, що має самостійне майнове значення.
Отже, висновок суду першої інстанції про необхідність сплати судового збору з майнової вимоги є правильним.
Колегія суддів зазначає, що необґрунтованими є також доводи апелянта про те, що відмова у відстроченні сплати судового збору порушує його право на доступ до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за таких умов:
1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу; або
2) особами, які подають позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу, є:
а) військовослужбовці;
б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;
в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;
г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;
ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або
3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю; або
4) заявником (позивачем) у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) є юридична або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, яка перебуває у судових процедурах розпорядження майном, санації або реструктуризації боргів, за клопотанням арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією) або боржника.
Отже, стаття 8 Закону України «Про судовий збір» передбачає можливість, а не безумовний обов`язок суду, з урахуванням майнового стану сторони відстрочити або розстрочити сплату судового збору. Наявність відповідного клопотання сама по собі не породжує у заявника безумовного права на відстрочення сплати судового збору, а суд зобов`язаний оцінити наведені заявником обставини та надані на їх підтвердження докази.
Тим більше, відповідно до п. 4 зазначеної статті перебування юридичної особи у процедурі банкрутства на стадії ліквідації не є самостійною та безумовною підставою для звільнення від сплати судового збору або його відстрочення (розстрочення). Саме посилання на відсутність у боржника коштів не звільняє його від виконання встановлених законом процесуальних обов`язків, якщо заявником не доведено належними та достатніми доказами, що обов`язок щодо негайної сплати визначеного судом збору створює непропорційне та фактично непереборне обмеження доступу до суду.
Водночас колегія суддів враховує, що питання застосування статті 8 Закону України «Про судовий збір» має вирішуватися з урахуванням принципу пропорційності та гарантій права на доступ до суду, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Король та інші проти України» від 09.10.2025 Суд констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з обмеженням доступу до суду, коли питання щодо надмірного судового збору було вирішено без належної оцінки відповідних обставин та майнового становища заявника. Разом з тим наведена правова позиція не означає, що будь-яка юридична особа, яка посилається на відсутність коштів, автоматично має бути звільнена від сплати судового збору або отримати його відстрочення. Вона вимагає від суду оцінки пропорційності конкретного фінансового обмеження та обґрунтованості клопотання з урахуванням обставин конкретної справи.
Аналогічний підхід сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.01.2026 у справі № 925/1293/19, у якій наголошено на необхідності перевірки пропорційності застосованого обмеження доступу до суду та належного обґрунтування судового рішення щодо відповідного фінансового тягаря.
Однак зазначені правові висновки не спростовують законності ухвали суду першої інстанції у цій справі, оскільки предметом апеляційного перегляду є не загальне питання можливості юридичної особи отримати відстрочення судового збору, а конкретне процесуальне рішення суду, прийняте за результатами розгляду поданого позивачем клопотання.
Суд першої інстанції розглянув клопотання позивача, встановив характер заявлених вимог, визначив належний розмір судового збору та навів мотиви, з яких не вбачав правових підстав для його відстрочення. При цьому сам факт перебування Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІОНІС МЕД» у ліквідаційній процедурі не може бути ототожнений із законодавчо встановленою пільгою зі сплати судового збору.
Посилання апелянта на відсутність коштів у боржника також не змінює правової природи обов`язку зі сплати судового збору. Законодавство про банкрутство передбачає спеціальний механізм фінансування витрат процедури банкрутства та відшкодування витрат арбітражного керуючого, а тому дефіцит коштів на рахунку боржника не є достатнім доказом неможливості виконання процесуального обов`язку зі сплати судового збору.
Доводи апелянта фактично спрямовані на переоцінку висновку суду першої інстанції щодо достатності наведених ним підстав для відстрочення сплати судового збору, однак не містять належного обґрунтування того, що суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому законом повноважень, неправильно застосував статтю 8 Закону України «Про судовий збір» або не здійснив оцінки наведених позивачем обставин.
Не заслуговує на увагу і довід апелянта про те, що необхідність сплати судового збору у визначеному судом розмірі позбавляє боржника можливості звернутися до суду. Встановлення судового збору є передбаченим законом процесуальним обмеженням, яке саме по собі не порушує право особи на доступ до суду.
Обов`язок сплати судового збору встановлений законом, застосовується до учасників судового процесу на загальних засадах та не є несумісним із гарантіями статті 6 Конвенції. Водночас у цій справі апелянт не довів, що застосований до нього обов`язок зі сплати судового збору є таким, що за конкретних обставин справи позбавляє його самої суті права на доступ до суду.
Посилання апелянта на те, що позов спрямований на повернення до ліквідаційної маси значної суми грошових коштів та в кінцевому результаті має забезпечити інтереси кредиторів, також не є підставою для звільнення від виконання встановленого законом процесуального обов`язку. Така мета може бути врахована судом під час оцінки клопотання про відстрочення сплати судового збору, однак не створює законодавчої пільги та не змінює встановленої законом ставки судового збору.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив правову природу заявлених позовних вимог, обґрунтовано виходив із необхідності сплати судового збору за вимогу немайнового та вимогу майнового характеру, а також правомірно застосував передбачені статтею 174 Господарського процесуального кодексу України процесуальні наслідки невиконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

7. Висновки апеляційного господарського суду за результатами перегляду ухвали суду.

Апеляційний господарський суд, здійснивши апеляційний перегляд справи у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про відсутність порушення судом першої інстанції норм права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з повним з`ясуванням обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для її скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги відсутні.

8. Розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає і підстави для скасування оскаржуваної ухвали не вбачаються, судові витрати відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

З підстав наведеного та керуючись статями 129, 240, 269-271, 275, 276, 280, 281-282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоніс Мед» на ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 29.05.2026 у справі № 912/1235/24 (912/838/26) - залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 29.05.2026 у справі № 912/1235/24 (912/838/26) - залишити без змін.
3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника. 
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано – 14.09.2026 (у зв`язку з відпусткою судді - члена колегії Золотарьової Я.С. з 17.08. по 11.09.2026). 

Головуючий суддя О.Ю. Соп`яненко

Суддя Ю.А. Джепа

Суддя Я.С. Золотарьова