КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 361/8356/21 Головуючий у суді І інстанції Петришин Н.М.
Провадження № 22-ц/824/8354/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації Кисіль Ганна Василівна, приватний нотаріус Броварського нотаріального округу Київської області Іваненко Олег Валерійович, приватний нотаріус Бучанського міського нотаріального округу Матвієць Наталія Петрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бережна Тетяна Леонідівна, ОСОБА_4 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним правочину та визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у своїй квартирі АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира) помер його рідний брат - ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на належне спадкодавцеві майно.
18 червня 2021 року державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено у зв`язку з тим, що право власності за спадкодавцем не зареєстроване. 
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 грудня 2020 року № 237023738 позивачу стало відомо, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, який зареєстрований державним реєстратором Броварської державної адміністрації Кисіль Г. В. лише 21 липня 2021 року.
На підставі договору купівлі-продажу від 04 серпня 2021 року право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_4 
28 серпня 2021 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О. В.
З урахуванням уточнень, просив:
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 липня 2021 року, індексний номер 59426258, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації Кисіль Г. В., за яким право власності на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2415225032106) зареєстровано за ОСОБА_2 ;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 серпня 2021 року, індексний номер 59656838, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережною Т. Л., за яким право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 ;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 серпня 2021 року, індексний номер 60056275 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Іваненком О. В., за яким право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 28 серпня 2021 року № 2090, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Іваненком О. С., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;
- визнати за ним право приватної власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його порушених прав, оскільки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача.
В апеляційній скарзі позивач в особі представника - адвоката Гончарука М. П. просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
На обґрунтування своїх доводів зазначив, що він звертав увагу суду першої інстанції на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином, оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири від 18 листопада 2011 року є неукладеним, а отже право власності на квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 не перейшло.
Сам факт державної реєстрації 21 липня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності за ОСОБА_2 на належну позивачу у порядку спадкування квартиру не призвів до виникнення у ОСОБА_2 права власності на вказане майно через відсутність підстави для переходу права власності, оскільки вказаний державним реєстратором як підстава виникнення права власності за ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири від 18 листопада 2011 року за реєстром № 4828 приватним нотаріусом Матвієць Н. П. не посвідчувався, в реєстрі правочинів зареєстрований не був, а отже є неукладеним.
З огляду на викладене позивач вважав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки факту неукладеності правочину, не дослідив факти того, що спірна квартира увійшла до спадкової маси, яка перейшла до нього в порядку спадкування. Крім того, обрання позивачем неефективного (неналежного), на думку суду, способу захисту порушеного права не може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. На цьому, зокрема наголосив Верховний Суд у справі № 592/11227/20 (пункт 116 постанови від 19 квітня 2023 року).
Щодо процесуальних порушень, позивач вказав про те, що суд першої інстанції розглянув справу не в строки, що передбачені процесуальним законодавством України, не дослідив та не дав правову оцінку цілому ряду доказів, якими чітко підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 входила до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 .
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Кравченка О. М. просив вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції надав належну оцінку наданим доказам та обставинам справи, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідач вказував, що в матеріалах справи відсутні документи та докази щодо брата позивача, який помер саме ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, позивач не надав нотаріусу правовстановлюючих документів на спадкове майно, яке нібито на день смерті належало його брату. Тобто позивачем не доведено, що його брат за життя не відчужував спірну квартиру. Також ОСОБА_1 протягом усього розгляду справи не були надані докази того, що він є власником спірної квартири, як і доказів, що ОСОБА_4 , який продав цю квартиру ОСОБА_3 , був особою, яка не мала права відчужувати вказане нерухоме майно.
ОСОБА_3 набув право власності на квартиру за відплатним договором, придбавши її у ОСОБА_4 за 732 162,00 грн, та є третім власником вказаної квартири після її відчуження, а тому не знав та не міг знати про те, як і яким чином попередні власники оформляли право власності на квартиру. Під час придбання квартири за оплатним договором він правомірно очікував, що продавець мав право нею розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. На час посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке відповідач набув у власність.
Отже, на думку відповідача, вимоги про визнання права власності на спірну квартиру за позивачем є неналежним способом захисту порушеного права, оскільки порушує його права як добросовісного набувача.
Постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 липня 2021 року, індексний номер 59426258, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації Кисіль Г. В., за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом після смерті його брата ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині позову відмовлено.
Апеляційний суд керувався тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки факту неукладеності правочину; не дослідив факти того, що спірна квартира, з огляду на неукладеність договору купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, увійшла до спадкової маси, яка перейшла до позивача в порядку спадкування. Суд першої інстанції детально зупинився на законодавчому регулюванні спадкування, зазначивши, зокрема, що, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника. Суд ухилився від визначення, хто ж є спадкоємцем і кому належить спірна квартира. Однією з позовних вимог позивача є вимога про визнання за позивачем права приватної власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті його брата, проте суд не дослідив та не дав правову оцінку цілому ряду доказів, якими підтверджено, що спірна квартира входила до спадкової маси.
Постановою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд не врахував сталу практику Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, неправильно встановив фактичні обставини справи та зробив передчасний висновок, що ефективним способом захисту порушених прав позивача є скасування рішення про державну реєстрацію та визнання за ним права власності в порядку спадкування, а також не перевіряє обставин щодо добросовісності набувача майна.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням її учасників.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Садовой А. В. підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги.
Представник  ОСОБА_3 - адвокат Кравченко О. М. в судовому засіданні заперечував проти аргументів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.
Інші учасники справи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1  є братом  ОСОБА_5 .
Згідно із свідоцтвом про право власності, виданим 20 січня 1997 року Виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області відповідно до розпорядження від 20 січня 1997 року № 64, ОСОБА_5 належала на праві приватної власності спірна квартира (т. 1, а. с. 19).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 15 жовтня 2020 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
17 листопада 2020 року зареєстровано спадкову справу № 476/2020 щодо майна померлого ОСОБА_5 (т. 2, а. с. 74-88).
18 червня 2021 року постановою державного нотаріуса Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавської В. В. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру з тих підстав, що нерухоме майно за спадкодавцем не зареєстроване (т. 1, а. с. 17).
Згідно з договором купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , зареєстрованим у реєстрі за № 4828, посвідченим приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Матвієць Н. П., ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 47, 48).
За витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 267159638 23 липня 2021 року державним реєстратором Броварської районної державної адміністрації Київської області Кисіль Г. В. зареєстроване право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, номер запису про право власності: 43116417, підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 59426258 від 23 липня 2021 року (т. 2, а. с. 71).
04 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережною Т. Л., зареєстрований в реєстрі за № 594 (т. 2, а. с. 19, 20).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 269030347 04 серпня 2021 року за ОСОБА_4 зареєстроване право власності на спірну квартиру (т. 2, а. с. 23).
28 серпня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Іваненком О. В., зареєстрований в реєстрі за № 2090 (т. 2, а. с.16).
Приватний нотаріус Матвієць Н. П. надала суду пояснення про те, що договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 18 листопада 2011 року за реєстром № 4828 нею як приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області не посвідчувався. У зв`язку зі зміною нотаріальних округів з 23 червня 2021 року вона зареєстрована приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області (т. 2, а. с. 143).
У судовому засіданні приватний нотаріус Матвієць Н. П. підтвердила, що договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року за реєстровим номером 4828, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , не посвідчувала, цих осіб не знає. За вказаним реєстровим номером посвідчений інший правочин. Також підтвердила, що бланк, на якому посвідчений оспорюваний договір, за серією та номером дійсно видавався на її ім`я. Повідомила, що коли отримала копію позовної заяви, підняла реєстри, перевірила посвідчені договори і побачила, що в оспорюваному договорі не її підпис, зазначено неправильно нотаріальний округ. Крім того, бланк ВРО № 453086 використаний для посвідчення іншого правочину.
Згідно з висновком від 19 вересня 2023 року за № СЕ-19/111-23/49346-ДД, проведеним експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру на виконання постанови слідчого про призначення технічної експертизи документів від 13 вересня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11 липня 2022 року за № 42022112340000121:
1) наданий на дослідження спеціальний бланк нотаріальних документів договір купівлі-продажу спірної квартири, серія ВРО № 452086 від 18 листопада 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Київської області за реєстровим № 4828, не відповідає аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України;
2) до серії та номеру бланку договору купівлі-продажу спірної квартири, серія ВРО № 452086 від 18 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Київської області за реєстровим № 4828, вносились зміни шляхом видалення попередніх та нанесення читаємих серії та номеру. Попередній текст: ймовірно «№», ймовірно цифра «9», ймовірно цифра «8», решту тексту встановити не виявилось можливим. Ознак внесення змін шляхом підчистки, дописки, травлення, додрукування, змивання, тощо до решти зображень бланку, вихідних типографських даних - не виявлено. Вирішити запитання, чи зносились зміни у друкований текст бланку, не виявилось можливим, у зв`язку з ймовірністю видалення первинних даних з повторним нанесенням нових без залишення слідів змін (т. 3, а. с. 39-46).
Київський обласний державний нотаріальний архів на виконання ухвали суду направив копії сторінок з реєстру для реєстрації нотаріальних дій Матвієць Н. П. , приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області, щодо посвідчення правочину 18 листопада 2011 року на спеціальному бланку нотаріального документу - серія ВРО, № 452086 та копію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Матвієць Н. П. від 18 листопада 2011 року, що викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів серії ВРО № 452086, 452087, з яких вбачається, що приватний нотаріус Матвієць Н. П. 18 листопада 2011 року не посвідчувала договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, обравши невірний спосіб судового захисту.
Водночас суд звертав увагу на те, що як спадкоємець померлого ОСОБА_5 позивач має право оспорювати лише перший правочин - договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, оскільки у такому разі він набуває прав самої сторони договору. Щодо наступних правочинів, укладених після 18 листопада 2011 року, то ні спадкодавець, ні його спадкоємець - позивач сторонами цих договорів не були і оспорювати правочини з метою повернення майна не вправі, обраний ним спосіб судового захисту не відповідає вимогам закону.
У даній категорії справ ефективним способом захисту права власності є саме віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру (останній набувач), а визнання недійсними відповідних договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна не є ефективним способом судового захисту та не призведе до відновлення порушених прав ОСОБА_1 .
Колегія суддів загалом погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Під час оспорювання або невизнання права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
Відповідно до вимог статей 13, 43, 49, 175 ЦПК України особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Тобто право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачу. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Лише якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, то суд не повинен відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
У статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
За вимогами статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша, друга статті 1220 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року в справі № 6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
Отже, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.
Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 22 червня 2022 року в справі № 335/8468/18, від 14 червня 2023 року в справі № 715/2438/21, від 19 червня 2023 року в справі № 521/4328/16, від 16 жовтня 2025 року в справі № 159/5379/24 та інших.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року в справі № 199/8324/19 виснувала, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14).
У постанові Суду від 27листопада 2024 року в cправі № 204/8017/17 Велика Палата Верховного вказала, що якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. Відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 та інших.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98).
Таким чином, при розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц та від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).
Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті рідного брата - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак не отримав свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 , оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано не за спадкодавцем ОСОБА_5 , а за іншою особою - відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 2021 року.
Позивач просив суд саме скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 липня 2021 року, від 04 серпня 2021 року та від 28 серпня 2021 року, визнати недійсним останній договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 28 серпня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також визнати за ним право власності на квартиру в порядку спадкування за законом.
Посилався на те, що його права порушені, оскільки спірну квартиру він не може набути у власність у порядку спадкувати після смерті брата через підроблення першого договору купівлі-продажу квартири від 18 листопада 2011 року та набуття у зв`язку з цим ОСОБА_3 по ланцюгу інших правочинів права власності на майно, що входить до спадкової маси.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки позивач є спадкоємцем ОСОБА_7 , спірна квартира входить до спадкового майна, але її власником (володільцем) наразі є ОСОБА_3 , то належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є не скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та/або визнання за позивачем права власності на спадкове майно, а витребування майна із чужого незаконного володіння.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення) з цієї особи нерухомого майна. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148) та інших.
Отже, вимога про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).
Таким чином, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру не є потрібним для захисту порушених прав позивача.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.
У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що за встановлених обставин даної справи позивачем обраний неналежний та неефективний спосіб захисту свого порушеного права і у нього існує можливість захистити свої майнові інтереси шляхом подання віндикаційного позову з урахуванням положень ЦК України, при розгляді якого також перевіряються обставини добросовісності набувача спірного майна.
Висновки суду узгоджуються із судовою практикою Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги (частина четверта статті 263 ЦПК України). Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.
Доводи апеляційної скарги позивача цих висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року у даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат позивача у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 липня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній