ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року
м. Київ

справа № 372/1395/24
провадження № 61-12787св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В., 

учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Панич Олексій Володимирович, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 березня 2025 року у складі судді Сташків Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року у складі колегії суддів Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення грошової компенсації, збільшивши позовні вимоги просила стягнути половину вартості відчуженого майна, в розмірі 4 000 000,00 грн.

Позов мотивований тим, що з 01 червня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року. 

У період шлюбу ними як подружжям було придбано автомобіль BMW X6, 2019 року випуску, об`єм двигуна 2993 см, номер кузова НОМЕР_1 (далі - автомобіль BMW X6). Договір купівлі-продажу № 8047/2022/3495961 від 05 листопада 2022 року, на підставі якого подружжям придбало вказаний автомобіль, підписаний ОСОБА_2 . 

З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 22 листопада 
2023 року № 31/26-823аз позивачці стало відомо, що згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів спірний автомобіль 31 травня 2023 року перереєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 2023 року № 8047/2023/3851435. 

Згідно з Бюлетенем автотоварознавця від 19 лютого 2024 року № 133 ціна продажу автомобіля становить 2 426 020,00 грн. 

Оскільки спірний автомобіль був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі та є спільною власністю подружжя, проте відчужений відповідачем без згоди позивачки, яка коштів від продажу автомобіля не отримувала, та які були використані не на потреби сім`ї, тобто продаж спільного майна здійснено не в інтересах сім`ї, вважає, що вона має право на відповідну грошову компенсацію вартості відчуженого майна. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Обухівський районний суд Київської області від 24 березня 2025 року позов 
ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 400 000,00 грн грошової компенсації половини вартості відчуженого майна - автомобіля BMW X6.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 312,82 грн.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції керувався тим, що спірний автомобіль набуто сторонами під час перебування у шлюбі та врахував довідку Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 08 травня 2024 року № 31/26-89-22, відповідно до якої у договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 31 травня 2023 року № 8047/2023/3851435 помилково вказана вартість 8 000 000,00 грн, при цьому станом на 08 травня 2024 року в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів вартість зазначеного транспортного засобу в договорі купівлі-продажу від 31 травня 2023 року № 8047/2023/3851435 вказана 800 000,00 грн відповідно до корегувань, які були здійснені на підставі заяв продавця і покупця.

Суд першої інстанції зазначив, що спірний автомобіль був цінним майном, який належав подружжю на праві спільної сумісної власності, договір купівлі-продажу цього транспортного засобу виходив за межі дрібного побутового правочину, тому позивачка мала надати свою письмову згоду на відчуження цього майна. Оскільки відповідач здійснив відчуження за договором купівлі-продажу спірного автомобіля, який був об`єктом спільної сумісної власності сторін без згоди позивачки та сплати їй грошової компенсації, чим порушені права та законні інтереси позивачки як співвласника, за відсутності підтвердження використання отриманих від продажу коштів в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 1/2 частини вартості автомобіля.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 16 вересня 2025 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 березня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення.

Відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації половини вартості відчуженого майна. 

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 800,00 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення взяв до уваги, що між сторонами з початку 2022 року було фактично припинено шлюбні відносини і вони не вели спільного господарства, побуту та проживали окремо. Це встановлено постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі № 752/11106/23 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якої, звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 зазначав, що спільне життя з ОСОБА_1 не склалося з причин різних поглядів на життя, відсутності взаєморозуміння, останні п`ять років сімейне життя між сторонами почало втрачати сенс і поступово, як наслідок, почало погіршуватися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та зобов`язань одного перед іншим. Останні півтора року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спілкування стосується лише потреб і інтересів дітей. 

Постанова Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі № 752/11106/23 набрала законної сили та не скасована, а отже, враховуючи, що вказане судове рішення стосується тих же сторін, викладені в ній обставини відповідно до статті 82 ЦПК України мають враховуватися при розгляді цієї справи.

Також апеляційний суд взяв до уваги доводи відповідача про те, що з початком повномасштабного вторгнення рф в Україну ОСОБА_1 разом із дітьми виїхала на постійне проживання до Словаччини та повернулася в Україну лише в травні 
2023 року. В свою чергу, ОСОБА_2 залишився проживати в Україні. У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що з травня 2023 року вона разом з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у той час як відповідач ОСОБА_2 проживав та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявляючи вимоги про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля BMW X6, придбаного ОСОБА_2 на підставі договору від 05 листопада 2022 року, тобто, за пів року після виїзду на постійне проживання за кордон, ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження збереження ведення нею з ОСОБА_2 спільного господарства, придбання відповідачем спірного автомобіля за спільним рішенням в інтересах сім`ї та за спільні кошти. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 наголошував на тому, що кошти, за які придбано спірний автомобіль, були надані йому у позику ОСОБА_4 , у розмірі 3 000 000,00 грн відповідно до договору позики від 01 листопада 2022 року. Отже, наведені обставини в своїй сукупності дали підставі дійти апеляційному суду до висновку, що спірний автомобіль було придбано та відчужено ОСОБА_2 у той період, коли сторони фактично припинили шлюбні відносини та проживали окремо, за особисті кошти ОСОБА_2 , а тому вказаний транспортний засіб був особистою власністю відповідача.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

15 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Панич О. В., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року в цій справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Панич О. В., посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Так, заявниця зазначає, що суд першої інстанції, всупереч правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у пунктах 88-90 постанови від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 129/1964/18, від 29 травня 2024 року у справі № 711/3988/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 592/12323/20, від 02 жовтня 2024 року у справі № 686/24739/20, від 12 лютого 2025 року у справі № 761/29288/22, від 31 січня 2025 року у справі № 334/24/23, від 26 лютого 2025 року у справі № 356/91/20, від 05 листопада 2024 року у справі № 127/3135/23, визначив вартість автомобіля марки BMW Х6, який був об`єктом спільної сумісної власності сторін та відчужений відповідачем без відома і згоди позивачки нижче ринкової вартості подібного за своїми технічними характеристиками майна на час розгляду справи, враховуючи висновок судового експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 22 березня 2024 року № ВЕ-09/24, згідно з яким середня ринкова вартість автомобіля BMW Х6 станом на дату проведення експертизи становить 2 993 442,15 грн, а визначив відповідно до тієї ціни, яку ОСОБА_2 та його знайомий ОСОБА_3 самовільно зазначили у договорі.

Вказує, що апеляційний суд всупереч правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, постановах Верховного Суду, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 24 травня 2018 року у справі № 992/239116, від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23, від 16 грудня 2020 року у справі № 914/554/19, від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19, від 11 лютого 2022 року у справі № 149/2479/29, виснував про те, що згадувані у описовій частині постанови Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі № 752/11106/23 обставини суд апеляційної інстанції не оцінював під час вирішення спору у справі, яка переглядається, і не відобразив у мотивувальній частині оскаржуваної постанови апеляційного суду від 22 лютого 2024 року.

Суд апеляційної інстанції всупереч правовій позиції Верховного Суду, яка зокрема викладена у постановах від 14 лютого 2023 року у справі № 759/864/20, від 17 серпня 2023 року у справі № 348/1829/16, від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17, від 04 вересня 2024 року у справі № 754/9261/19, від 09 липня 2025 року у справі № 947/5939/20, від 17 вересня 2025 року у справі 
№ 758/10275/21, дійшов висновку про те, що надана відповідачем розписка, яка складена ним особисто, і не оформлена як договір дарування та не посвідчена нотаріально, є належним доказом, який спростовує презумпцію права спільної сумісної власності на майно, придбане подружжям у період шлюбних відносин.

З мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду від 22 лютого 
2024 року у справі № 752/11106/23 про розірвання шлюбу вбачається, що в межах розгляду цієї справи ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом взагалі не досліджувалася і не встановлювалася дата (період), з якого часу між сторонами фактично були припинені шлюбні відносини та з якого часу сторони не ведуть спільне господарство, спільний побут та проживають окремо.

На переконання заявниці, наведене підтверджується ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04 липня 2024 року у справі № 752/11106/23, в якій зазначено про те, що ні в позовній заяві ОСОБА_2 , а ні в інших матеріалах справи не зазначена дата, з якого саме часу сторони припинили ведення спільного господарства; з матеріалів справи та рішення суду не вбачається, що судом з`ясовувалася така обставина як точна дата, з якого часу сторони припинили ведення спільного господарства.

З огляду на викладене, переписані з тексту позовної заяви ОСОБА_2 у описовій частині постанови Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі 
№ 752/11106/23 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 твердження ОСОБА_2 про те, що: «…спільне життя з ОСОБА_1 не склалося з причин різних поглядів на життя, відсутності взаєморозуміння. Так, останні п`ять років сімейне життя між сторонами почало втрачати сенс і поступово, як наслідок почало погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та зобов`язань одного перед іншим. Останні півтора року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спілкування стосується лише потреб і інтересів дітей», відповідно до статті 82 ЦПК України не є обставинами, які не потребують доказування під час розгляду іншої справи, і не є обставинами, які мають преюдиційне значення для справи № 372/1395/24.

Обмежившись посиланням на преюдиційність обставин, указаних в описовій частині постанови Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі 
№ 752/11106/23, апеляційний суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, фактично ухилився від дослідження зазначених доводів ОСОБА_2 . 

Переконує, що позивачка долучала до матеріалів справи докази, які підтверджують те, що 15 липня 2022 року відповідач знаходився з позивачкою у місті Братислава, після цього вони разом їздили у Хорватію, де разом відпочивали на морі. Також 
у серпні 2022 року сторони з їхніми спільними дітьми їздили до міста Львова,
де святкували день народження відповідача. Також сторони разом зустрічали Новий 2023 рік і Різдво. У період часу з 2016 року до травня 2023 року позивачка, відповідач та їх діти разом проживали у одному будинку, який розташований 
за адресою: АДРЕСА_1 .

Аргументи інших учасників справи

ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_5 , у відзиві на касаційну скаргу вказує на обґрунтованість висновку суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення а оскаржувану постанову без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 04 листопада 2025 року у складі колегії суддів 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 червня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду справи 
№ 372/1395/24 у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний Суд ухвалою від 10 липня 2026 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 червня 2007 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 540 (т. 1, а. с. 17).

Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 26 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року (справа № 752/11106/23), задовольнив позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 01 червня 2007 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 540, розірвав (т. 1, а. с. 18-19).

У постанові Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року зазначено, що звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 зазначав, що спільне життя з ОСОБА_1 не склалося з причин різних поглядів на життя, відсутності взаєморозуміння. Так, останні п`ять років сімейне життя між сторонами почало втрачати сенс і поступово, як наслідок почало погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та зобов`язань одного перед іншим. Останні півтора року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спілкування стосується лише потреб і інтересів дітей. 

05 листопада 2022 року в Територіальному сервісному центрі МВС № 8047 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8047/2022/3495961, відповідно до якого 
ОСОБА_2 придбав автомобіль BMW X6, вартість якого за домовленістю сторін становила 8 000 000,00 грн (т. 1, а. с. 85).

31 травня 2023 року в Територіальному сервісному центрі МВС № 8047 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8047/2022/3495961, відповідно до якого ОСОБА_2 продав автомобіль BMW X6, вартість якого за домовленістю сторін становила 
800 000,00 грн. (т. 1, а. с. 85).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 22 березня 2024 року № ВЕ-09/24, наданим ОСОБА_1 , середня ринкова вартість автомобіля BMW X6 станом на дату проведення оцінки становить 2 993 442,15 грн. (т. 1, а. с. 67-76).

Відповідно до звіту про оцінку майна від 30 травня 2023 року, наданого ОСОБА_2 , ринкова вартість автомобіля марки BMW X6 станом на дату оцінки становить 800 120,00 грн.

Згідно зі звітом про оцінку майна від 20 червня 2024 року, наданим ОСОБА_2 , ринкова вартість автомобіля марки BMW X6 станом на дату оцінки становить 801 567,00 грн.

Листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 09 квітня 2024 року 
№ 31/26-1201 на виконання ухвали Обухівського районного суду Київської області 
від 15 березня 2024 року надіслано завірені копії договорів купівлі-продажу 
від 05 листопада 2022 року № 8047/2022/3495961 та від 31 травня 2023 року 
№ 8047/2023/3851435, укладених в ТСЦ № 8047 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС), що стали підставою для перереєстрації на нового власника транспортного засобу - автомобіля марки BMW X6.

Згідно з довідкою Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 08 травня 2024 року № 31/26-89-22 відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів громадянином ОСОБА_2 відчужений транспортний засіб марки BMW X6, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 31 травня 2023 року № 8047/2023/3851435, де помилково вказана вартість 8 000 000,00 грн, станом на 08 травня 2024 року в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів вартість зазначеного транспортного засобу в договорі купівлі-продажу від 31 травня 2023 року № 8047/2023/3851435 вказана 800 000,00 грн відповідно до корегувань, які були здійснені на підставі заяв продавця і покупця.

ОСОБА_2 зазначав, що з початком повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну ОСОБА_1 разом із дітьми виїхала на постійне проживання до Словаччини та повернулася в Україну лише в травні 2023 року. В свою чергу 
ОСОБА_2 залишився проживати в Україні, що визнавалося також і ОСОБА_1 .

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що з травня 2023 року вона разом з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 проживав та проживає за адресою: 
АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 05 листопада 2022 року № 8047/2022/3495961 ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 придбав транспортний засіб марки BMW X6, вартість якого за домовленістю сторін становила 3 000 000,00 грн (пункт 3 договору).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частина перша статті 400 ЦПК України визначає, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов такого висновку.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на таке.

Щодо віднесення автомобіля до об`єкта спільного майна подружжя

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України)).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Суди встановили, що 01 червня 2007 року між сторонами зареєстрований шлюб, який розірвано Голосіївським районним судом міста Києва рішенням від 26 жовтня 
2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 22 лютого 2024 року за позовом ОСОБА_2 (справа № 752/11106/23).

У постанові Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року вказано, що звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 зазначав, що спільне життя з ОСОБА_1 не склалося з причин різних поглядів на життя, відсутності взаєморозуміння, останні п`ять років сімейне життя між сторонами почало втрачати сенс і поступово почало погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та зобов`язань одного з подружжя перед іншим. Останні півтора року до подання позову сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спілкування стосується лише потреб та інтересів дітей. 

Відповідно до розписки від 01 листопада 2022 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 3 000 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 01 червня 
2023 року.

05 листопада 2022 року в Територіальному сервісному центрі МВС № 8047 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8047/2022/3495961, відповідно до якого 
ОСОБА_2 придбав автомобіль BMW X6, вартість якого за домовленістю сторін становила 8 000 000,00 грн (т. 1, а. с. 85).

31 травня 2023 року в Територіальному сервісному центрі МВС № 8047 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8047/2022/3495961, відповідно до якого ОСОБА_2 відчужив автомобіль BMW X6, вартість якого за домовленістю сторін становила 
800 000,00 грн. (т. 1, а. с. 85).

ОСОБА_2 зазначав, що з початком повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну ОСОБА_1 разом із дітьми виїхала на постійне проживання до Словаччини та повернулася в Україну лише в травні 2023 року. У свою чергу 
ОСОБА_2 залишився проживати в Україні, що визнавалося також і ОСОБА_1 .

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що з травня 2023 року вона разом з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 проживав та проживає за адресою: 
АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції, визнаючи спірний автомобіль об`єктом спільного майна подружжя, зазначив, що вказаний автомобіль був цінним майном, який належав подружжю на праві спільної сумісної власності, договір купівлі-продажу цього транспортного засобу виходив за межі дрібного побутового правочину, позивачка мала надати свою письмову згоду на відчуження цього майна.

Таким чином, оскільки відповідач 31 травня 2023 року відчужив за договором купівлі-продажу спірний автомобіль, який був об`єктом спільної сумісної власності сторін, без згоди позивачки та сплати останній грошової компенсації, чим порушені права та законні інтереси позивачки як співвласника, за відсутності підтвердження використання отриманих від продажу коштів в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 1/2 частини вартості спірного автомобіля.

Апеляційний суд на підставі зібраних у справі доказів ухвалив протилежне рішення, взявши до уваги, що між сторонами з початку 2022 року фактично припинено шлюбні відносини і вони не вели спільного господарства, побуту та проживали окремо, що встановлено постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі № 752/11106/23 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також те, що з початком повномасштабного вторгнення рф в Україну ОСОБА_1 разом із дітьми виїхала на постійне проживання до Словаччини та повернулася в Україну лише в травні 2023 року, а ОСОБА_2 у свою чергу залишився проживати в Україні.

Крім того, апеляційний суд, аналізуючи заперечення ОСОБА_2 проти позову, вказав, що відповідач наголошував на тому, що кошти, за які ним придбано спірний автомобіль, були надані йому у позику ОСОБА_6 у розмірі 3 000 000,00 грн відповідно до договору позики від 01 листопада 2022 року.

З таким висновком суду апеляційної інстанції колегія суддів Верховного Суду не погоджується.

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України 
від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, провадження № 61-22315сво18; від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Норми цивільного законодавства мають застосовуватися з урахуванням добросовісності, тому принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21, провадження № 61-11609сво23; від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23). 

Норми закону полягають у такому: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21, провадження № 61-2058сво23).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. 

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі 
№ 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки також висловлені Великою Палатою Верховного Суду 
у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження 
№ 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження 
№ 14-20цс21).

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції, взявши до уваги обставини, встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі № 752/11106/23, не надав оцінки тому, що вимушений виїзд за кордон ОСОБА_1 разом з дітьми на початку 2022 року та її повернення в Україну у травні 2023 року були необхідними у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, наслідком чого стало тимчасове проживання позивачки разом із дітьми за кордоном. Тобто такі обставини не можуть свідчити про припинення шлюбних відносин.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції про те, що обставини, встановлені постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі № 752/11106/23 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є преюдиційними для справи, яка переглядається, є помилковими. Схожий висновок за подібних правовідносин викладений у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 (провадження № 61-16606св23), на яку посилається заявниця в касаційній скарзі.

Також колегія суду враховує наявну в матеріалах справи розписку ОСОБА_2 
від 01 листопада 2022 року про те, що він отримав від ОСОБА_6 
3 000 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 01 червня 2023 року, та виходить із принципу правомірності правочину, який у судовому порядку не визнавався недійсним, є реальним і фактично виконаним, оскільки грошові кошти в сумі 2 800 000,00 грн, були повернуті, про що складено відповідні розписки від 04 квітня 2023 року та 31 травня 2023 року (т. 1, а. с. 147).

За відсутності достатніх доказів вважати, що до укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля від 05 листопада 2022 року подружжя мало необхідні заощадження для придбання автомобіля, колегія суддів зазначає, що автомобіль BMW X6 було придбано за рахунок коштів, отриманих ОСОБА_2 у позику від ОСОБА_6 .

Окремої уваги заслуговують твердження ОСОБА_2 у справі № 372/1841/25, інформація щодо якої міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що є у вільному доступі, яка перебуває на розгляді в Голосіївському районному суді міста Києва, які викладені в його зустрічній позовній заяві до ОСОБА_1 про стягнення 1/2 частини сплачених грошових коштів у рахунок виконання боргових зобов`язань, де зазначено, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти в борг, перебуваючи у шлюбі, а тому, враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, просив здійснити розподіл обов`язку з повернення боргу. 

Тобто у своїх заявах по суті спору ОСОБА_2 підтвердив, що кошти, які він отримав у борг від ОСОБА_6 та які були ним витрачені на придбання спірного автомобіля, отримані ним у період перебування у шлюбі та є спільним майном подружжя, а відтак, спірний автомобіль вважається спільним майном подружжя.

Ні дружина, ні чоловік не зобов`язані додатково доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Навпаки, саме той із подружжя, хто стверджує, що певне майно не є спільним, повинен довести наявність обставин, які виключають застосування до такого майна режиму спільної сумісної власності подружжя, зокрема те, що майно було набуте за особисті кошти одного з подружжя, отримане в дар, успадковане, набуте за час фактичного припинення шлюбних відносин або з інших підстав належить до особистої приватної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За наведених обставин суд першої інстанції,встановивши,що відповідач не спростував ту обставину, що спірний автомобіль, набутий за час шлюбу, є його особистою приватною власністю, дійшов висновку про віднесення транспортного засобу BMW X6 до об`єкта спільного майна подружжя, враховуючи, що отримані грошові кошти в позику у розмірі 3 000 000,00 грн відповідач використав на придбання спірного автомобіля під час перебування в шлюбі з позивачкою.

Щодо визначення розміру компенсації 1/2 частини транспортного засобу

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2025 року у справі № 287/1092/23 (провадження № 61-2402св25) зазначено, що суть поділу майна полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

Згідно з частинами другою і третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Сторони правочинів повинні діяти добросовісно, й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України).

Відчуження одним із подружжя спільного майна за ціною, значно нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на відчуження за такою вартістю іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє іншого з подружжя права на виплату компенсації на майно. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а в разі недосягнення згоди - з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли під час розгляду вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказувала, що з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Суд першої інстанції встановив, що 31 травня 2023 року в Територіальному сервісному центрі МВС № 8047 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8047/2022/3495961, відповідно до якого ОСОБА_2 продав автомобіль BMW X6, вартість якого за домовленістю сторін становила 800 000,00 грн. 

За висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 22 березня 2024 року № ВЕ-09/24, наданим ОСОБА_1 , середня ринкова вартість спірного автомобіля BMW X6 станом на дату проведення оцінки становить 2 993 442,15 грн. 

Відповідно до звіту про оцінку майна від 30 травня 2023 року, наданого ОСОБА_2 , ринкова вартість автомобіля марки BMW X6 станом на дату оцінки становить 800 120,00 грн.

Згідно зі звітом про оцінку майна від 20 червня 2024 року, наданим ОСОБА_2 , ринкова вартість автомобіля марки BMW X6 станом на дату оцінки становить 801 567,00 грн.

Листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 09 квітня 2024 року 
№ 31/26-1201 на виконання ухвали Обухівського районного суду Київської області 
від 15 березня 2024 року надіслано завірені копії договорів купівлі-продажу 
від 05 листопада 2022 року № 8047/2022/3495961 та від 31 травня 2023 року 
№ 8047/2023/3851435, укладених в ТСЦ № 8047 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС), що стали підставою для перереєстрації на нового власника транспортного засобу - автомобіля марки BMW X6.

Згідно з довідкою Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 08 травня 2024 року № 31/26-89-22 відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів ОСОБА_2 відчужений транспортний засіб марки BMW X6, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 31 травня 2023 року № 8047/2023/3851435, де помилково вказана вартість 8 000 000,00 грн, станом на 08 травня 2024 року в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів вартість зазначеного транспортного засобу в договорі купівлі-продажу від 31 травня 2023 року № 8047/2023/3851435 вказана 800 000,00 грн відповідно до корегувань, які були здійснені на підставі заяв продавця і покупця.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір компенсації 1/2 частини вартості спільного майна подружжя, керувався тим, що спірний автомобіль набуто сторонами під час перебування у шлюбі та врахував довідку Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 08 травня 2024 року № 31/26-89-22, відповідно до якої у договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 31 травня 2023 року № 8047/2023/3851435 помилково вказана вартість 8 000 000,00 грн, при цьому станом на 08 травня 2024 року в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів вартість зазначеного транспортного засобу в договорі купівлі-продажу від 31 травня 2023 року № 8047/2023/3851435 вказана 800 000,00 грн відповідно до корегувань, здійснених на підставі заяв продавця і покупця.

Відповідно до частини п`ятої статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина перша, друга, третя статті 89 ЦПК України).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Суд першої інстанції не врахував, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Крім того, місцевий суд не надав належної оцінки як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, не мотивував відхилення наявних у матеріалах справи висновків щодо вартості спірного автомобіля марки BMW X6. 

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, належно не перевірив та не надав оцінки доводам ОСОБА_1 , наведеним нею в апеляційній скарзі, у частині визначення розміру компенсації 1/2 частини вартості спільного майна подружжя, дійшовши передчасного висновку про те, що автомобіль марки BMW X6 було придбано та відчужено ОСОБА_2 у той період, коли сторони фактично припинили шлюбні відносини та проживали окремо, за особисті кошти ОСОБА_2 , тобто апеляційну скаргу ОСОБА_1 по суті не розглянув, доводи останньої не спростовував.

За таких обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з вимогами пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції частина четверта статті 411 ЦПК України).

Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, постанова Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, надати належну оцінку обставинам справи щодо визначення вартості спірного автомобіля та відповідного розміру компенсації, який підлягає стягненню на користь позивачки, розглянути справу у передбачені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Панич Олексій Володимирович, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович