\Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2026 року № 520/6904/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заічко О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації (вул. Сумська, буд. 64,м. Харків,61002, код ЄДРПОУ23912956), Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації (майдан Свободи, буд.5,Держпром, 1-й під.,4-йпов.,м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н,61022, код ЄДРПОУ 02230856) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАСАЖ ДМ" (вул. Георгія Тарасенка, буд. 4А,м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл.,61001, код ЄДРПОУ34330976) про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Київська окружна прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації, Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить суд:
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАСАЖ ДМ» (код ЄДРПОУ 34330976) укласти з органом охорони культурної спадщини Департаментом культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації на умовах і в порядку, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768, охоронний договір на частину пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення – «Жилий будинок» 1913 року, прийняту на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.04.1980 № 334 під охоронним номером 208 та занесену до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерством культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883, охоронний номер 7050-Ха, а саме нежитлові приміщення підвалу № 26-44 площею 263,9 кв.м, технічного поверху – сходи, технічний поверх, санвузол, машинне відділення площею 86,1 кв.м, 1-го поверху № 1-1-:-1-17 площею 265,1 кв.м, 2-го поверху № 2-1-:-2-14 та балкон, площею 291,8 кв.м, 3-го поверху №3-1-:-3-14 та балкони, площею 324,1 кв.м, 4- го поверху №4-1-:-4-13 та балкони, площею 320 кв.м, 5-го поверху №5-1-:-5-13 та балкон, площею 326,6 кв.м, квартира № 5-А площею 341,9 кв.м в житловому будинку літ. «А-6» за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 11.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАСАЖ ДМ» (код ЄДРПОУ 34330976) неукладено з органом охорони культурної спадщини Департаментом культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації на умовах і в порядку, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768, охоронний договір на частину пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення.
Ухвалою суду відкрито спрощене провадження в порядку передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.
Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана сторонам по справі до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку до електронного кабінету ЄСІТС.
Відповідач не надав до суду відзив.
Харківська обласна державна (військова) адміністрація надала до суду пояснення, в яких зазначено, що саме на відповідача (власника) покладено обов`язок щодо укладання охоронного договору на частину пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення «Жилий будинок», що розташована за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 11, при цьому такий до теперішнього часу не укладений.
Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд установив таке.
За адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 11, розташована пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення – «Жилий будинок» 1913 року, прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.04.1980 № 334 під охоронним номером 208 та занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883, охоронний номер 7050-Ха.
З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1-:-1-15 площею 246,9 кв.м, 2-го поверху №2-1-:-2-18 площею 280,4 кв.м, 3-го поверху №3-1-:-3-3, 3-3а, 3-4-:-3-24 площею 296,6 кв.м, 4-го поверху №4-1-:-4-16 площею 254,4 кв.м., №4-17, 4-18, 4-20 площею 39,3 кв.м, 5-го поверху 5-1-:-5-26 площею 305,8 кв.м, 6-го поверху №5а-1-:-5а-7 площею 74,2 кв.м в житловому будинку літ. «А-6» за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 11, належали ТОВ «ПАСАЖ ДМ» (код ЄДРПОУ 34330976) на праві приватної власності відповідно до рішення Господарського суду Харківської області від 05.04.2007 №40/153-07.
Крім того, нежитлові приміщення підвалу №26-44 площею 263,9 кв.м належать ТОВ «ПАСАЖ ДМ» (код ЄДРПОУ 34330976) на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 14.09.2006 № 4704.
Власником ТОВ «ПАСАЖ ДМ» отримано дозвіл органу охорони культурної спадщини та реконструйовано частину житлового будинку по вулиці Гоголя, 11 у місті Харків.
Так, Міністерством культури України 23.01.2014 №191/10/61-14 з урахуванням листа Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації від 30.12.2013 № 01-04/4600-2/2880 розглянуто подане ТОВ «ПАСАЖ ДМ» історико-містобудівне обґрунтування щодо концепції реабілітації пам`ятки архітектури місцевого значення будинку №11 по вул. Гоголя, охоронний № 208, розташованого в межах центрального історичного ареалу м. Харкова та погоджено його для врахування при розроблені проектної документації.
Листом від 07.05.2015 №01-04/973-2/886 Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації погодив ТОВ «ПАСАЖ ДМ» проведення робіт по реабілітації, пов`язаних з реконструкцією частини жилого будинку літ. «А-6» з улаштуванням мансардного поверху і топкової в м. Харків по вул. Гоголя, 11.
В подальшому Департаментом містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації 17.07.2014 затверджено реставраційне завдання з розроблення науково-проєктної документації.
Власником пам`ятки ТОВ «ПАСАЖ ДМ» замовлено містобудівний розрахунок на проведення робіт по реабілітації, пов`язаних з реконструкцією частини житлового будинку літ. «А-6», що розташована за адресою: вул. Гоголя, 11, м. Харків з улаштуванням мансардного поверху та топкових.
Актом готовності об`єкта до експлуатації від 25.03.2016 засвідчено факт реставрації закінченого будівництвом об`єкта згідно з проєктом.
Вивченням містобудівного розрахунку, а також акта готовності об`єкта до експлуатації від 25.03.2016 встановлено, що реконструкції підлягали нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1-:-1-15 площею 246,9 кв.м, 2-го поверху №2-1-:-2-18 площею 280,4 кв.м, 3-го поверху №3-1-:-3-3, 3-3а, 3-4-:-3-24 площею 296,6 кв.м, 4-го поверху №4-1-:-4-18, 4-20 площею 293,7 кв.м, 5-го поверху 5-1-:-5-26 площею 305,8 кв.м, 6-го поверху №5а-1-:-5а-7 площею 74,2 кв.м, загальною площею 1497,6 кв.м. Підвал № 26-44 площею 263,9 кв.м не реконструювався.
Отже, в результаті реконструкції (реабілітації) пам`ятку містобудування та архітектури місцевого значення «Жилий будинок» 1913 року становлять – нежитлові приміщення підвалу № 26-44 площею 263,9 кв.м, технічного поверху – сходи, технічний поверх, санвузол, машинне відділення площею 86,1 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1-:-1-17 площею 265,1 кв.м, 2-го поверху №2-1-:-2-14 та балкон, площею 291,8 кв.м, 3-го поверху №3-1-:-3-14 та балкони, площею 324,1 кв.м, 4-го поверху № 4-1-:-4-13 та балкони, площею 320 кв.м, 5-го поверху № 5-1-:-5-13 та балкон, площею 326,6 кв.м, квартира № 5-А площею 341,9 кв.м в житловому будинку літ. «А-6» за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 11.
Крім того, ТОВ «АРОФ» листом від 01.04.2016 № 22 повідомило ТОВ «Пасаж ДМ», що розбіжності показника загальна площа між проєктом «Проведення робіт з реабілітації, пов`язаних з реконструкцією частини житлового будинку літ. «А-6» з улаштуванням мансардного поверху та топкових по вул. Гоголя, 11 в м. Харків» та даними техпаспортів виникли в зв`язку з неврахуванням в ТЕП у проєкті площі балконів та технічного поверху.
Вивченням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.03.2026 №470123785 та № 470124164 встановлено, що право приватної власності за ТОВ «ПАСАЖ ДМ» зареєстровано 18.05.2016 на реконструйовані нежитлові приміщення, а саме: нежитлові приміщення технічного поверху – сходи, технічний поверх, санвузол, машинне відділення площею 86,1 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1-:-1-17 площею 265,1 кв.м, 2-го поверху №2-1-:-2-14 та балкон, площею 291,8 кв.м, 3-го поверху №3-1-:-3-14 та балкони, площею 324,1 кв.м, 4-го поверху №4-1-:-4-13 та балкони, площею 320 кв.м, 5-го поверху №5-1-:-5-13 та балкон, площею 326,6 кв.м, квартира №5-А площею 341,9 кв.м, розташовані в житловому будинку літ. «А-6» по вул. Гоголя, 11 у м. Харків на підставі технічного паспорту від 01.03.2016 №296-16, рішення Господарського суду Харківської області від 05.04.2007 №40/153-07, сертифікату від 07.04.2016 №164160981573 та акта готовності об`єкта до експлуатації від 25.03.2016 б/н.
Право приватної власності за ТОВ «ПАСАЖ ДМ» на нежитлові приміщення підвалу №26-44 площею 263,9 кв.м, як зазначалось вище, зареєстровано 06.02.2014 на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2006 № 4704 Таким чином, право власності на вищевказані нежитлові приміщення зареєстровано 06.02.2014 та 18.05.2016 та належить станом на теперішній час ТОВ «ПАСАЖ ДМ» на праві приватної власності.
Пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення – «Жилий будинок» 1913 року, прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.04.1980 № 334 під охоронним номером 208 та занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883, охоронний номер 7050-Ха згідно з визначеною в ч. 2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» класифікацією об`єктів культурної спадщини за видами є пам`яткою містобудування та архітектури та на підставі п. 3 розділу X «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини» перебуває під охороною.
Листом Київської окружної прокуратури м. Харкова № 50-100-114 вих-26 від 08.01.2026 витребувано від уповноважених органів інформацію щодо укладення з ТОВ «ПАСАЖ ДМ» охоронного договору на частину пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення «Жилий будинок» 1913 року, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 11, вжиті заходи, спрямовані на усунення порушень пам`яткоохоронного законодавства.
Згідно з листом Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації (далі - Департамент) від 26.01.2026 № 05-22/173/1 вбачається, що охоронний договір № 738 від 25.11.2013 терміном з 25.11.2013 по 25.11.2018 був укладений ТОВ «ПАСАЖ ДМ» з Департаментом містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації, про що в книзі реєстрації охоронних договорів Департаменту наявний запис № 738 від 25.11.2013, охоронний договір відсутній.
Департаментом 20.12.2024 скеровано ТОВ «ПАСАЖ ДМ» припис № 05-25/2978 з вимогою укласти новий охоронний договір, який відповідачем не виконано.
Крім того, про необхідність укладення охоронного договору, власника пам`ятки поінформовано Департаментом листом від 23.12.2024 №05-25/2998.
На теперішній час звернень щодо укладення охоронного договору до Департаменту від ТОВ «ПАСАЖ ДМ» не надходило.
Звернень до Департаменту, як органу охорони культурної спадщини щодо надання дозволів на проведення будь-яких робіт, пов`язаних з консервацією, реабілітацією, реставрацією, музеєфікацією вказаної пам`ятки від ТОВ «ПАСАЖ ДМ» не надходило.
Таким чином, зважаючи, що відповідач по справі не вчиняє жодних дій щодо укладення охоронного договору на об`єкт культурної спадщини, прокурор звернувся з позовом до суду в інтересах Держави.
Стосовно питання участі прокурора, судом враховано такі обставини справи та норми чинного законодавства.
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 23 Закону №1697-VII представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановленому законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Положеннями ч. 3, 5 ст. 53 КАС України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження у справі за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це у позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Конституційний суд України у рішенні від 08.04.99 у справі №3-рн/99 зазначив, що із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначають з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовують в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначають орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004, для розуміння поняття «охоронюваний законом інтерес» важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.
Поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Надмірна формалізація поняття «інтересів держави» може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/11).
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін.
Водночас ЄСПЛ звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу.
Зокрема, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» ЄСПЛ зазначив, що сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави. Поряд із державним інтересом наявний також і суспільний, який полягає в охороні та збереженні культурних пам`яток для нинішнього і майбутніх поколінь.
Статтею 3 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.85, яка ратифікована Законом України від 20.09.2006 №165-V, кожна Сторона зобов`язується: вживати правових заходів для охорони архітектурної спадщини; за допомогою таких заходів і діючих в кожній державі або кожному регіоні процедур, забезпечити охорону пам`яток, архітектурних ансамблів та визначних місць.
Відповідно до ст. 10 Конвенції кожна сторона зобов`язується прийняти комплексну політику збереження архітектурної спадщини, яка передбачає охорону архітектурної спадщини як одну з головних цілей планування забудови міської та сільської території, а також забезпечує врахування цієї вимоги на всіх етапах розробки планів розвитку територій та виконання процедур видання дозволів на проведення робіт.
При цьому, згідно ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Важливість забезпечення особливої охорони нерухомих об`єктів культурної спадщини та пріоритетності цього завдання для держави України неодноразово підкреслювались у правозастосовчій практиці Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21.
Так, у пунктах 117, 130 вказаної постанови зазначено, що нерухомі об`єкти культурної спадщини, на відміну від іншого нерухомого майна, мають особливу правову природу. Такі об`єкти мають певні характерні властивості, з огляду на які вони мають цінність не тільки як нерухоме майно («матеріальну» цінність), а набувають історико-культурну цінність («нематеріальну», ідеологічну цінність).
Така «нематеріальна» цінність культурної спадщини не з`являється одразу після побудови нерухомого майна. Вона формується десятиліттями та століттями, оскільки суспільство може лише успадкувати її від попередніх поколінь. Тому руйнування нерухомого об`єкта культурної спадщини завдає шкоди не лише його власнику або володільцю (які втратять внаслідок цього нерухоме майно), а і суспільству в цілому (оскільки разом із нерухомим майном буде безповоротно втрачено його «нематеріальну» історико-культурну цінність, що формувалась протягом поколінь).
З огляду на це нерухомі об`єкти культурної спадщини потребують особливої охорони, у тому числі - з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, для яких така охорона є одним із пріоритетних напрямків діяльності.
Згідно із Законом України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 №1805-III (надалі за текстом - Закон №1805-III) об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.
Таким чином, з метою захисту суспільного інтересу, який полягає у збереженні об`єктів культурної спадщини на виконання абзацу 2 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, держава запровадила механізм їх захисту, у тому числі через обов`язок власника укласти з уповноваженим державним органом охоронний договір.
У вказаних правовідносинах порушені інтереси держави, оскільки не вжиті передбачені законом заходи для збереження об`єкта культурної спадщини.
У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №553/3280/16-а).
Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Із наведених положень законодавства вбачається, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів (постанова Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18).
Прокурор, вважаючи, що діями (бездіяльністю) відповідача порушуються державні інтереси, має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист таких інтересів, обравши при цьому один із способів захисту, передбачених процесуальним Законом (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.07.2018 у справі №926/1111/15).
Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.10.2019 у справі N 903/129/18, сам факт не звернення до суду органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду.
Позиція щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку бездіяльності уповноважених на здійснення функцій держави органів закріплена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №1805-III передбачено, що державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.
До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі органи охорони культурної спадщини) належать: центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини; орган охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим; органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; органи охорони культурної спадщини районних державних адміністрацій; органи охорони культурної спадщини місцевого самоврядування.
Відповідно до частини 2 статті 6 Закону №1805-III, до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить, зокрема, укладення охоронних договорів на пам`ятки в межах повноважень, делегованих органом охорони культурної спадщини вищого рівня відповідно до закону.
Судом встановлено, що саме позивача визначено уповноваженим органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини в частині пам`яток архітектури та містобудування.
Суд враховує, що прокуратурою у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу позивача направлявся лист з повідомленням про порушення інтересів держави, що полягають у порушенні відповідачем вимог чинного законодавства у сфері охорони культурної спадщини, а саме, неукладення охоронного договору.
Таким чином, на думку суду, у позовній заяві прокурор обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту.
Зокрема, звернення до суду з позовом у цьому випадку здійснено з метою захисту інтересів держави в сфері охорони культурної спадщини.
При цьому позивач після повідомлення прокуратурою про виявлені порушення у сфері охорони культурної спадщини не зверталося із позовом до суду із цього питання.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.
Згідно зі ст. 54 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон №1805-III.
Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.
Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 1 Закону №1805-III культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності; пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини; виявлення об`єкта культурної спадщини - сукупність науково-дослідних, пошукових заходів з метою визначення наявності та культурної цінності об`єкта культурної спадщини; щойно виявлений об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 6 Закону №1805-III до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить зокрема укладення охоронних договорів на пам`ятки.
Так положеннями ч. 1 ст. 13 Закону №1805-III врегульовано, що об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об`єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам`ятки.
За змістом п. «а» ч. 1 ст. 14 Закону №1805-III занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки національного значення постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання.
Статтею 23 Закону №1805-II передбачено, що усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
При передачі пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у володіння, користування чи управління іншій особі істотною умовою договору про таку передачу є забезпечення особою, якій передається пам`ятка, щойно виявлений об`єкт культурної спадщини чи її (його) частина, збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини відповідно до вимог цього Закону та умов охоронного договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом (особою) з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Основним завданням охоронного договору є встановлення режиму використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована, видів і термінів виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.
Тобто саме такий договір є першочерговим документом, що встановлює гарантії збереження індивідуально визначеної пам`ятки культурної спадщини, що враховує її цінність, особливості та стан.
Важливим елементом охоронного договору, який підтверджує його публічно-правову природу, є предмет пам`ятка архітектури, правовий режим якої відрізняється від інших матеріальних об`єктів.
Особливий предмет охоронного договору обумовлює спеціальний суб`єктний склад.
Так, охоронний договір є актом за участю суб`єкта владних повноважень та співвласника пам`ятки культурної спадщини, має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері (реалізація державного управління охороною культурної спадщини) і укладається на підставі статті 23 Закону №1805-III. Укладання такого договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким покладається на власника зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини.
Укладання охоронних договорів має імперативний характер та спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.
Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 23 Закону №1805-III).
Відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» Кабінет Міністрів України постановою від 28.12.2001 №1768 затвердив Порядок укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини (далі - Порядок №1768).
Пунктами 1, 2 Порядку №1768 визначено, що охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини (далі - пам`ятка) чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована.
Власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Пунктом 5 Порядку №1768 встановлено, що в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.
Згідно з п. 6 Порядку №1768 до охоронного договору додаються: акт технічного стану пам`ятки (форма якого затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини) на момент укладення охоронного договору. Для ансамблів (комплексів) складається окремий акт на кожний їх об`єкт. Акт технічного стану поновлюється не рідше ніж раз на 5 років. Якщо стан пам`ятки значно змінився (після проведення ремонтних, реставраційних та інших робіт чи внаслідок дії чинників, що призвели до руйнування або пошкодження), - у п`ятиденний термін після його зміни; 2) опис культурних цінностей і предметів, які належать до пам`ятки, знаходяться на її території чи пов`язані з нею і становлять історичну, наукову, художню цінність, з визначенням місця і умов зберігання та використання; 3) план поверхів пам`яток-будівель і споруд (у масштабі 1:100); 4) план інженерних комунікацій та зовнішніх мереж (за наявності); 5) генеральний план земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка (у масштабі 1:50, 1:100, 1:500, 1:1000 або 1:2000); 6) паспорт пам`ятки.
Згідно з висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №806/1536/18, охоронний договір, що укладений на підставі ст. 23 Закону N 1805-III, є адміністративним договором.
Суд зазначає, що саме юридичні або фізичні особи, у власності або користуванні яких перебувають об`єкти культурної спадщини чи їх частини, зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір встановленого зразка, до якого мають бути додані додаткові документи.
Такий висновок сформульований Верховним Судом у постановах від 13.12.2018 у справі №826/4605/16 та від 19.02.2021 у справі №826/25854/15.
В ході розгляду справи судом встановлено, що за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 11, розташована пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення – «Жилий будинок» 1913 року, прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.04.1980 № 334 під охоронним номером 208 та занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883, охоронний номер 7050-Ха.
Таким чином, вищезазначена пам`ятка, згідно з визначеною в ч. 2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» класифікацією об`єктів культурної спадщини за видами є пам`яткою містобудування та архітектури та пам`яткою історії.
Згідно з чинним законодавством, усі власники пам`яток культурної спадщини зобов`язані укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Незважаючи на тривалий строк перебування об`єкта у власності, охоронний договір на пам`ятку укладено не було.
Зважаючи на встановлені судовим розглядом обставини справи та нормативно-правове регулювання спірних правовідносин суд визнає доведеним факт порушення відповідачем вимог ст. 23 Закону №1805-III.
Враховуючи обставини бездіяльності з боку відповідача та наявний визначений Конституцією України виключний випадок, який обґрунтовує представництво прокурором інтересів держави у цій справі, суд приходить до переконання про те, що пред`явлення прокурором позову зобов`язального характеру є ефективним способом захисту інтересів держави, що спрямований на реалізацію державою примусу в частині виконання вимог Основного Закону зі збереження об`єкта культурної спадщини.
Відтак, за наведених обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи прокурора є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява №387/03, 20.09.2012, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.
Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а також за відсутності витрат позивача суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір), відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись статтями 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації (вул. Сумська, буд. 64,м. Харків,61002, код ЄДРПОУ23912956), Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації (майдан Свободи, буд.5,Держпром, 1-й під.,4-йпов.,м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н,61022, код ЄДРПОУ 02230856) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАСАЖ ДМ" (вул. Георгія Тарасенка, буд. 4А,м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл.,61001, код ЄДРПОУ34330976) про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАСАЖ ДМ» (код ЄДРПОУ 34330976) укласти з органом охорони культурної спадщини Департаментом культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації на умовах і в порядку, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768, охоронний договір на частину пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення – «Жилий будинок» 1913 року, прийняту на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.04.1980 № 334 під охоронним номером 208 та занесену до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерством культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883, охоронний номер 7050-Ха, а саме нежитлові приміщення підвалу № 26-44 площею 263,9 кв.м, технічного поверху – сходи, технічний поверх, санвузол, машинне відділення площею 86,1 кв.м, 1-го поверху № 1-1-:-1-17 площею 265,1 кв.м, 2-го поверху № 2-1-:-2-14 та балкон, площею 291,8 кв.м, 3-го поверху №3-1-:-3-14 та балкони, площею 324,1 кв.м, 4- го поверху №4-1-:-4-13 та балкони, площею 320 кв.м, 5-го поверху №5-1-:-5-13 та балкон, площею 326,6 кв.м, квартира № 5-А площею 341,9 кв.м в житловому будинку літ. «А-6» за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 11.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Заічко О.В.