Дата документу 30.06.2026 Справа № 331/6054/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/6054/24  Головуючий у І інстанції: Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/807/1380/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
секретар: Товстопятко З.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Дерев`янко Ірини Олександрівни на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському районі про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, 
У С Т А Н О В И Л А: 

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському районі про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
В обґрунтування позову зазначено, що 08 липня 2011 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований у Бюро Цивільних справ в окрузі Лунган, місто Шеньчжень, провінція Гуандун, Китайська Народна Республіка, про що видано відповідне свідоцтво. 
Від цього шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
09.06.2016 позивач змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 , що підтверджено свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 від 09.06.2016.
Відповідач отримав посвідку на постійне проживання в Україні, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням від 05.09.2023 у справі № 331/4714/23 Жовтневий районний суд м. Запоріжжя розірвав шлюб між ОСОБА_9 і ОСОБА_2 .
Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю.
ОСОБА_1 зазначала, що зсічня 2021 року усі питання, пов`язані з вихованням та утриманням дітей вона вирішує самостійно, без участі та підтримки їх батька. Матеріальної допомоги на утримання дітей після припинення шлюбних відносин він взагалі не надає.
08.11.2023 ОСОБА_10 і ОСОБА_11 уклали шлюб, зареєстрований у Дніпровському ВДРАЦС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 478.
Відповідач не навідує дітей, не виявляє бажання спілкуватися з ними, не бере будь-якої участі в їх вихованні, зовсім не цікавиться їх здоров`ям та не виявляє турботи. Також відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток синів, їх навчання та підготовку до самостійного життя, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім того, він не забезпечує дітей необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання. 
Також батько дітей ухиляється від спілкування з синами в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення та не надає їм доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загально визнаннях норм моралі; у нього відсутній інтерес до їх внутрішнього світу, як і до умов отримання дітьми освіти. 
У зв`язку з тим, що діти швидко зростають та дорослішають, вони починають ставити різні питання, відповіді на які можуть порушити їх спокій та психіку.
ОСОБА_1 зазначала, що ніколи не чинила батькові перешкод у спілкуванні з дітьми, він повністю припинив зв`язок з ними, всіляко ухиляється від спілкування з нею та з дітьми. З часу припинення шлюбних відносин відповідач жодного разу не відвідав дітей, не вітав з їх Днем народження та іншими святами.
За твердженням позивача, діти добре спілкуються з вітчимом – ОСОБА_11 , між ними існують добрі та теплі взаємовідносини. ОСОБА_11 має у дітей авторитет та повагу. Хлопчики прислухаються до його порад та зауважень. На теперішній час вітчим повністю замінив дітям біологічного батька та виконує батьківські обов`язки, покладені на Луо Ран ю. ОСОБА_12 узяв на себе всі витрати з утримання, оплачує лікування, харчування, розваги для дітей та освітні заходи, житлово-комунальні послуги та інші витрати, пов`язані з сімейним побутом.
10.08.2022 о 09 год 30 хв, ОСОБА_13 ю, перебуваючи за адресою фактичного місця проживання, вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно позивача при неповнолітніх дітях.
Постановою від 12.08.2022 у справі № 331/2540/22 про адміністративне правопорушення відносно Луо Ран ю, Жовтневий районний суд м. Запоріжжя закрив провадження на підставі ст. 22 КУпАП, звільнив його від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. ОСОБА_13 ю оголошене усне зауваження. 
Згідно з відповідями ФОП ОСОБА_14 , дитячий центр «Гамма+» від 15.05.2024, пацієнтів ОСОБА_15 і ОСОБА_16 супроводжує матір, яка надала згоду на лікування дітей. 
Відповідно до довідки № 02-08/112 від 21.05.2024 Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 15, ОСОБА_13 ю, у шкільному житті, навчанні та вихованні ОСОБА_8 Денні і ОСОБА_5 участі не бере, контакту зі школою не підтримує, їх виханням займається мати, ОСОБА_10 .
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти від 17.05.2024 ОСОБА_15 і ОСОБА_5 , вихованням дітей опікується мати, вітчим та бабуся, житлово-побутові умови родини – задовільні, відповідають санітарним нормам та потребам дітей.
За консультативним висновком КНП «ДМЛ № 5» Запорізької міської ради від 24.05.2024, з 2016 року діти проходять медичні профогляди. На прийомі у лікаря присутня мати дітей.
Відповідно до довідки приватного лікаря стоматолога ОСОБА_17 від 24.05.2024, з 2016 року діти проходять медичні профогляди стоматолога. На прийомі у лікаря присутня мати дітей, фінансові витрати, засоби гігієни забезпечує лише мати.
ОСОБА_1 вважає що таке свідоме і тривале нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо малолітніх синів є наслідком його винної поведінки та є підставою для позбавлення його батьківських прав.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; стягнути з ОСОБА_13 ю на користь ОСОБА_10 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/2 всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.
Рішенням від 13 квітня 2026 року Олександрівський районний суд м. Запоріжжя позов частково задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/2 всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.10.2024 і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.
Стягнув зОСОБА_2 1211,20 грн судового збору в дохід держави.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду в частині вирішення позову про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Дерев`янко І.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить змінити рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Дерев`янко І.О. зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків 5 років тому, будь-які попередження органу опіки не вплинули на його рішення, оскільки ОСОБА_13 ю проживає в КНР та не планує повертатися до синів.
На думку позивача, матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження винну та свідому поведінку відповідача щодо ухилення від участі у вихованні дітей, про умисне та свідоме нехтування ним обов`язків батька, тому наявні правові підстави для позбавлення його батьківських прав. Більше того, це було його особистим бажанням, висловленим у відповідь на отримання позову.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 186/1743/15-ц, зокрема зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Так, з огляду на вищенаведене, колегія суддів звертає увагу, що  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Дерев`янко І.О.оскаржує рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 рокув частині вирішення позову про позбавлення батьківських прав, тому рішення в частині, що стосується позовних вимог про стягнення аліментів колегія суддів не переглядає.
У судовому засіданні  ОСОБА_1 наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволенні позову.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 168, 169). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явилися.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід задовольнити.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування – це процесуальний обов`язок суду. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року).
Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі – у розумінні «справедливого балансу» між сторонами – вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та
Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів умисної і винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків, які б давали підстави для застосування до нього крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав відносно дітей.
Колегія суддів вважає цей висновок таким, що не відповідає обставинам справи.
Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , їх батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_10 (а.с. 9-13).
Заочним рішенням від 05.09.2023 Жовтневий районний суд м. Запоріжжя розірвав шлюб, укладений між Луо Діною і ОСОБА_2 (а.с. 8).
Постановою від 12.08.2022 у справі № 331/2540/22 про адміністративне правопорушення відносно Луо Ран ю, Жовтневий районний суд м. Запоріжжя закрив провадження на підставі ст. 22 КУпАП, звільнив його від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. ОСОБА_13 ю оголошене усне зауваження. 
Згідно з відповідями ФОП ОСОБА_14 , дитячий центр «Гамма+» від 15.05.2024, пацієнтів ОСОБА_15 і ОСОБА_16 супроводжує матір, яка надала згоду на лікування дітей. 
Відповідно до довідки № 02-08/112 від 21.05.2024 Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 15, ОСОБА_13 ю, у шкільному житті, навчанні та вихованні ОСОБА_8 Денні і ОСОБА_5 участі не бере, контакту зі школою не підтримує, їх виханням займається мати, ОСОБА_10 .
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти від 17.05.2024 ОСОБА_15 і ОСОБА_5 , вихованням дітей опікується мати, вітчим та бабуся, житлово-побутові умови родини – задовільні, відповідають санітарним нормам та потребам дітей (а.с.17,18).
За консультативним висновком КНП «ДМЛ № 5» Запорізької міської ради від 24.05.2024, з 2016 року діти проходять медичні профогляди. На прийомі у лікаря присутня мати дітей (а.с. 21).
Відповідно до довідки приватного лікаря стоматолога ОСОБА_17 від 24.05.2024, з 2016 року діти проходять медичні профогляди стоматолога. На прийомі у лікаря присутня мати дітей, фінансові витрати, засоби гігієни забезпечує лише мати.
Згідно з Висновком спеціаліста-психолога, за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що за результатами бесіди з дитиною та аналізу отриманих даних встановлено, що на теперішній час безпосередні особисті зустрічі ОСОБА_4 з біологічним батьком ОСОБА_13 ю ОСОБА_19 не відбуваються. Зі слів дитини, батько проживає окремо, в іншій країні. Спілкування між ними має епізодичний та переважно формальний характер і здійснюється у дистанційній формі. Денні зазначає, що такі контакти відбувається нерегулярно та, як правило ініціюються матір`ю, яка пропонує дітям зателефонувати батькові. При цьому, за словами, сам ОСОБА_13 ю ОСОБА_19 самостійно не проявляє ініціативи щодо встановлення контакту. Зміст спілкування, за описом Денні, має поверхневий характер, батько під час розмови не цікавиться життям, навчанням чи особистими справами дітей, що зумовлює відсутність емоційної включеності у таку взаємодію.
З висновку районної адміністрації як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_8 ОСОБА_20 батьківських прав від 16.02.2026 встановлено, що дослідивши документи, врахувавши пояснення матері, письмові пояснення батька, думку дітей, комісія дійшла висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_21 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі – Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав (див. постанови від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19, від 12 березня 2025 року в справі № 454/768/23).
У постанові від 26 квітня 2022 року в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21), Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав, керувався тим, що батько не виконував повноцінно свої батьківські обов`язки, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є таким виконанням обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку і відбулось - малолітні діти фактично залишилися без батьківського піклування.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) 30 червня 2020 року ухвалив рішення у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11), за обставин якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином, 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною на протязі восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років, та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину.
ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною. Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною. На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином - зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього. Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.
Якщо досить тривала бездіяльність батька (у справі, що переглядав ЄСПЛ - понад 7 років) призвела до розриву зв`язків між ним та його сином і, таким чином, сприяла позбавлення його батьківських прав, то ЄСПЛ погоджується з рішеннями національних судів про обґрунтованість застосування крайньої міри втручання у право батька на повагу до сімейного життя та превалювання інтересів дитини над інтересами батька (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Лапін проти Росії» (ILYA LYAPIN v. RUSSIA), заява № 70879/11, пункт 54)
Відповідно до ст.ст. 8,11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя тощо.
Конвенцією про Права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України 27.02.1991, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з вимогами статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Під час оцінки обставин цієї справи апеляційний суд керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 361/2014/22 (провадження № 61-9249св24)).
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.
Оцінивши вищезазначені докази у сукупності з іншими доказами у справі, такими як  рішення районної адміністрації як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_21 батьківських прав від 16.02.2026, відповідно до якого орган опіки вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_21 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у порушення вимог частини шостої статті 19 СК України, суд першої інстанції, не застосовуючи його, не вказав, чому такий висновок є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей, колегія суддів доходить переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам малолітніх дітей, оскільки він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх розвиток, він не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє справжнього інтересу до їх внутрішнього світу і виховання, підтвердженням чого є свідчення дітей.
Вирішуючи питання, чи може вважатись виїзд до іншої країни проживання обставиною, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків, колегія суддів враховує, що відповідач свідомо обрав такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей жодним чином не проявлена. Перебуваючи на значній відстані від синів, на території іншої держави відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя.
Враховуючи вищевикладене, оскільки ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей без поважних причин, не виявляє до них батьківського піклування, не займається їх вихованням та не піклується про них, не проявляє жодного інтересу до стану їх здоров`я, не цікавиться їх фізичним, моральним і духовним розвитком, тривалий час проживає в іншій країні і не має наміру ні повертатися до України, ні виховувати своїх дітей, з огляду на те, що діти вже інтегрувалися до родини, в якій вітчима називають своїм батьком, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині позбавлення батьківських прав, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Дерев`янко І.О. – слід задовольнити, рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 року в частині відмови в задоволенні позову – скасувати, та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей.
При цьому колегія суддів зауважує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Тобто, відповідач не позбавлений можливості змінити своє ставлення до дітей та їх виховання і в подальшому ініціювати питання про поновлення у батьківських правах (стаття 169 СК України), як і не позбавлений можливості звернутися до суду з заявою про надання йому права на побачення з дітьми (ст. 168 СК України).
В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки новою постановою апеляційний суд фактично задовольняє апеляційну скаргу,  ОСОБА_22 має право на відшкодування їй витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн, сплаченого за подання позовної заяви, та 1816,80 грн – за подання апеляційної скарги, що разом складає 3028 грн, які слід стягнути з  ОСОБА_2  на її користь.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Дерев`янко Ірини Олександрівни – задовольнити.
Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав – скасувати. Ухвалити в цій частині нову постанову, якою:
«Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському районі про позбавлення батьківських прав – задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ».
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.
В іншій частині рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2026 року не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 10 липня 2026 року.

Головуючий

Судді