ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 671/7/24
Провадження № 22-ц/820/1201/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Янчук Т.О.,
секретар судового засідання Плінська І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за:
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Гадайчук Єлизавета Аполлонівна, про визнання права власності на нерухоме майно та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним,
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Гадайчук Єлизавета Аполлонівна, про визнання права власності на нерухоме майно,
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Гадайчук Єлизавета Аполлонівна, про визнання права власності на нерухоме майно, -
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 січня 2026 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст первісних позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Гадайчук Є.А. (далі – приватний нотаріус Гадайчук Є.А.), про визнання права власності на нерухоме майно та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним.
ОСОБА_1 зазначила, що житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (далі – житловий будинок), належав до суспільної групи господарств – колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_6 . Станом на 1 липня 1990 року членами колгоспного двору, окрім ОСОБА_6 , були: ОСОБА_7 (дружина); ОСОБА_8 (дочка); ОСОБА_9 (зять); ОСОБА_10 (син, батько позивачки); ОСОБА_3 (невістка, матір позивачки); ОСОБА_11 (внука, сестра позивачки); ОСОБА_12 (внука, позивачка). Усі члени колгоспного двору були співвласниками майна, а їхні частки у праві спільної часткової власності становили по .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , частку якої у житловому будинку () успадкував чоловік – ОСОБА_6 , а тому розмір належної йому частки збільшився з до ??8.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , частку якого у житловому будинку (??8) успадкували дочка – ОСОБА_8 і син – ОСОБА_10 , внаслідок чого частка кожного з них () збільшилася до ??8.
ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . На час смерті разом із ОСОБА_10 проживали його дочки – ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які успадкували належну йому частку у житловому будинку (??8), у зв`язку з чим частка кожної з них збільшилася до ??8.
ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . На час смерті разом із ОСОБА_8 проживав її чоловік – ОСОБА_9 , який успадкував належну їй частку у житловому будинку (??8), у зв`язку з чим його частка збільшилася до .
ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_9 , частку якого у житловому будинку () успадкували племінними – ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .
Таким чином, сторони є співвласниками житлового будинку, зокрема, їм належать частки: ОСОБА_1 – ??8, ОСОБА_2 – ??8, ОСОБА_3 – , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 – .
Незважаючи на це, 22 серпня 2017 року приватний нотаріус Гадайчук Є.А. видала ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину за заповітом (зареєстроване в реєстрі за №3417) після смерті ОСОБА_6 на житловий будинок у цілому.
За таких обставин ОСОБА_1 просила суд:
визнати за нею право власності на ??8 частки житлового будинку;
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2017 року (реєстровий номер №3417), видане приватним нотаріусом Гадайчук Є.А. на ім`я ОСОБА_8 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , на житловий будинок.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Гадайчук Є.А., про визнання права власності на нерухоме майно.
ОСОБА_2 зазначила, що вона як член колгоспного двору є власницею частки житлового будинку. Іншу частку цього будинку позивачка успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_10 , із яким вона проживала на час його смерті. Разом із тим, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2017 року №3417 ОСОБА_8 успадкувала після смерті ОСОБА_6 житловий будинок у цілому. Після смерті ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) житловий будинок успадкував її чоловік – ОСОБА_9 , а після смерті ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) спадщину прийняли його племінники – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
За таких обставин ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на ??8 частки житлового будинку.
У червні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Гадайчук Є.А., про визнання права власності на нерухоме майно.
ОСОБА_3 зазначила, що вона як член колгоспного двору набула у власність частки житлового будинку. Водночас, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2017 року №3417 ОСОБА_8 успадкувала після смерті ОСОБА_6 житловий будинок у цілому. Після смерті ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) житловий будинок успадкував її чоловік – ОСОБА_9 , а після смерті ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) спадщину прийняли його племінники – ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .
За таких обставин ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на частки житлового будинку.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Суд ухвалою суду від 7 листопада 2024 року прийняв зустрічні позови ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 січня 2026 року первісний позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В решті позову відмовлено.
У задоволенні зустрічних позовів відмовлено.
Суд виходив з того, що житловий будинок належав до суспільної групи господарств – колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_6 . Станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору, які не втратили права на частку в його майні, окрім ОСОБА_6 , були: ОСОБА_7 (дружина); ОСОБА_8 (дочка); ОСОБА_9 (зять); ОСОБА_10 (син); ОСОБА_3 (невістка); ОСОБА_11 (внука); ОСОБА_12 (внука), а тому частка кожного з них становила по . Відтак, ОСОБА_1 як колишньому члену колгоспного двору належить право власності на частки житлового будинку. Водночас позивачка ОСОБА_1 не довела факт прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_10 , а також не надала доказів недійсності свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_6 , внаслідок чого первісний позов у цій частині вимог є необґрунтованим. Оскільки зустрічні позови ОСОБА_2 і ОСОБА_3 пред`явлені не до всіх належних відповідачів, ці позови не підлягають задоволенню.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у первісному і зустрічних позовах посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 9 жовтня 1989 року ОСОБА_6 був одноосібним власником цього майна. Водночас ОСОБА_1 не довела належність житлового будинку до соціальної групи господарств – колгоспний двір, а також належність ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до числа його членів. Також у справі відсутні докази про те, що станом на 15 квітня 1991 року всі вказані особи зберегли за собою право на частку в майні колгоспного двору. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про часткову обґрунтованість первісного позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову в повному обсязі посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 як член колгоспного двору та спадкоємець ОСОБА_10 набула право власності на ??? частки житлового будинку. Тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2017 року (реєстровий номер №3417), яке видане приватним нотаріусом Гадайчук Є.А. на ім`я ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_6 , не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсним. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість первісного позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в якому просить цю апеляційну скаргу залишити без задоволення, вказавши на безпідставність її доводів.
Інші учасники не висловили позиції щодо апеляційних скарг.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не містять доводів щодо неправильності рішення суду в частині відмови у зустрічних позовах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а тому згідно з частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає неповною мірою.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково. Водночас апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції не з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, і не врахував норми статей 1218, 1223, 1268, 1273, 1301 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині вирішення первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_6 і ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_8 і ОСОБА_10 є їхніми дітьми.
ОСОБА_8 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 
ОСОБА_10 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є їхніми дітьми.
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є племінниками (дітьми брата) ОСОБА_9 .
В період з 1947 по 1992 рік ОСОБА_6 був членом і працював у колгоспі «Шлях до комунізму» села Ожигівці, Волочиського району, Хмельницької області.
До 1986 року ОСОБА_6 побудував житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Станом на 1 липня 1990 року у житловому будинку проживали та були зареєстровані як члени господарського двору: ОСОБА_6 (голова двору), ОСОБА_7 (дружина); ОСОБА_8 (дочка); ОСОБА_9 (зять); ОСОБА_10 (син); ОСОБА_3 (невістка); ОСОБА_11 (внука); ОСОБА_12 (внука).
28 січня 1991 року ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вибули до міста Волочиська, Хмельницької області.
Станом на 15 квітня 1991 року у житловому будинку проживали та були зареєстровані як члени господарського двору: ОСОБА_6 (голова двору), ОСОБА_7 (дружина), ОСОБА_8 (дочка), ОСОБА_9 (зять).
9 жовтня 1989 року Виконавчий комітет Волочиської районної ради Хмельницької області видав ОСОБА_6 свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 ..
ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті дружини ОСОБА_7 шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.
15 жовтня 2012 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений секретарем Ожиговецької сільської ради Волочиського району Хмельницької області Криворучко С.В. (зареєстрований у реєстрі за №15), яким усе своє майно заповів ОСОБА_8 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 ..
ОСОБА_8 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_6 шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та фактичного подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини в установлений законом строк.
22 серпня 2017 року приватний нотаріус Гадайчук Є.А. видала ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину за заповітом (зареєстроване в реєстрі за №3417), згідно з яким остання успадкувала після смерті ОСОБА_6 житловий будинок у цілому. Того ж дня приватний нотаріус Гадайчук Є.А. зареєструвала право власності ОСОБА_8 на житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер відомостей про речове право 21993475).
4 березня 2009 року ОСОБА_10 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Хмельницької області Яковлєвою С.Л. (зареєстрований у реєстрі за №685), яким належний йому на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , заповів ОСОБА_1 , а належні йому дві земельні ділянки за цією ж адресою заповів ОСОБА_1 і ОСОБА_13 в рівних частках кожній. Інше майно ОСОБА_10 не охоплене заповітом.
ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
На день смерті ОСОБА_10 проживав у житловому будинку по АДРЕСА_2 , разом із дружиною ОСОБА_3 , дочкою ОСОБА_1 і дочкою ОСОБА_13 .
Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 прийняли спадщину після смерті відповідно чоловіка та батька ОСОБА_10 шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Водночас 26 вересня 2017 року ОСОБА_13 подала приватному нотаріусу Гадайчук Є.А. заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_10 на користь сестри ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_8 .
На день смерті ОСОБА_8 проживала у житловому будинку разом із чоловіком ОСОБА_9 , у зв`язку з чим останній прийняв спадщину після смерті дружини шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_9 ..
На день смерті ОСОБА_9 проживав один у житловому будинку.
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 прийняли спадщину після смерті дядька ОСОБА_9 шляхом фактичного подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини в установлений законом строк.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо права на майно колгоспного двору

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами статті 5 ЦК України, згідно з якими акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до статті 100 Цивільного кодексу Української РСР в редакції Закону від 18 липня 1963 року №1540-VI (далі – ЦК Української РСР), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.
За змістом статті 112 ЦК Української РСР майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
В силу статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Згідно з частиною другою статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Із положень статті 126 ЦК Української РСР слідує, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.
15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 7 лютого 1991 року №697-ХІІ «Про власність» (далі – Закон №697-ХІІ).
Як передбачено статтею 17 Закону №697-ХІІ майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними . Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що Конституцією України встановлено загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: принцип безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
На час виникнення спірних правовідносин колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, усі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство.
Майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, без визначення частки кожного члена двору. У разі поділу або виділу майна колгоспного двору частки його членів визначалися рівними.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).
До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося .
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5 (далі – Вказівки №112/5), а згодом – аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за №5-24/26, і Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року №69 (далі – Вказівки № 69).
За змістом Вказівок №112/5 і №69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.
Із положень абзацу 2 пункту 20 Вказівок №112/5 слідувало, що виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.
Верховний Суд України у постанові від 18 листопада 2015 року у справі №6-192цс14 виснував, що при вирішенні судами спору про право власності на майно колишнього колгоспного двору застосування норм статей 120, 123 Цивільного кодексу Української РСР без належного з`ясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств – колгоспний двір, яка визначалася відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом – Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69, є помилковим.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №688/21/17-ц зазначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося. У разі віднесення господарства до колгоспного двору частини кожного з його членів у спільному майні є рівними.
Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_6 був головою господарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з трудовою книжкою колгоспника серії НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 68-70) у період з 1947 по 1992 рік ОСОБА_6 був членом і працював у колгоспі «Шлях до комунізму» села Ожигівці, Волочиського району, Хмельницької області.
Разом із тим матеріали погосподарського обліку (т. 1 а.с. 199-205) вказують на те, що спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 , обліковувалося як колгоспний двір.
Отримання ОСОБА_6 свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 9 жовтня 1989 року (т. 3 а.с. 24-25) не змінило суспільної групи цього господарства.
Станом на 15 квітня 1991 року у житловому будинку проживали та були зареєстровані як члени двору: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . На той час ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не втратили право на частку в майні колгоспного двору.
Отже, вирішуючи спір у частині первісного позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (статті 81, 89 ЦПК України), встановив, що голова господарства  ОСОБА_6 був членом колгоспу, а станом на день набрання чинності Законом №697-ХІІ право на спірне домоволодіння мали вісім осіб, у тому числі позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 . За таких обставин суд обґрунтовано вважав, що спірне домоволодіння належало до суспільної групи господарств – колгоспний двір. Водночас суд дійшов правильного висновку про набуття кожним членом колгоспного двору права власності на частку домоволодіння, у зв`язку з чим визнав право власності ОСОБА_1 на частку житлового будинку.
Твердження ОСОБА_4 про недоведеність віднесення житлового будинку до соціальної групи господарств – колгоспний двір, а також про набуття ОСОБА_1 права на частку в майні колгоспного двору, не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.
Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є помилковими.
При цьому висновки суду першої інстанції не суперечать наведеним ОСОБА_4 в апеляційній скарзі правовим висновкам касаційного суду щодо правового режиму майна колгоспного двору.

б) щодо права на спадкове майно

Статями 1216, 1217 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
В силу статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).
Як передбачено статтями 1261, 1265 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Із положень частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України слідує, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Частиною першою статті 1273 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
За змістом статті 1297 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах – до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
В силу статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців). Ці права та обов`язки мають належати спадкодавцеві на момент його смерті. Саме тоді відкривається спадщина.
Спадкоємці набувають право на спадщину лише за умови, що вони віднесені законом до спадкоємців померлої особи (за законом або за заповітом) та прийняли спадщину в установленому порядку.
Спадкоємці набувають право на спадщину за умови, що вони мають право на спадкування за законом або за заповітом та прийняли спадщину в установленому порядку. За відсутності заповіту, або якщо заповітом охоплено не всю спадщину, право на спадкування виникає у спадкоємців за законом почергово.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що своєчасно прийняв спадщину.
Діти спадкодавця відносяться до спадкоємців першої черги за законом, а інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення – до п`ятої черги за законом.
Для прийняття спадщини встановлюється шестимісячний строк, перебіг якого починається з дня смерті спадкодавця. У цей строк спадкоємець, який не проживав із спадкодавцем, вправі подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо протягом указаного строку спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини, він є таким, що не прийняв її. У цей же строк спадкоємець може відмовитися від прийняття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину в установленому порядку, вправі одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо до складу спадщини входить нерухоме майно, то спадкоємець зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це майно. Кожний із спадкоємців одержує свідоцтво про право на належну йому частку у спадщині. Таке свідоцтво визнається судом недійсним, якщо воно одержане особою, яка не має права на спадкування.
Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_1 належало право власності на частку житлового будинку кожному.
Заповітом ОСОБА_10 від 4 березня 2009 року (т. 3 а.с. 32) не охоплено право заповідача на частку житлового будинку, внаслідок чого право на спадкування цього майна перейшло до його спадкоємців першої черги за законом – дружини  ОСОБА_3 , дочок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (по ??24 частки житлового будинку кожній) (:3).
Оскільки ОСОБА_2 відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 , остання після смерті батька ОСОБА_10 набула право на спадщину за законом – на ??12 частки житлового будинку (??24+??24).
Всього ОСОБА_1 набула право власності на 5?24 частки житлового будинку (де  – частка в майні колгоспного двору та ??12 частка в спадщині батька), а тому це право слід визнати за нею в судовому порядку.
Водночас, у цій частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2017 року (зареєстроване в реєстрі за №3417), згідно з яким  ОСОБА_8 успадкувала після смерті ОСОБА_6 житловий будинок у цілому, не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсним.
Посилання ОСОБА_1 на те, що вона набула право власності на ??8 частки житлового будинку, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та чинних нормах закону.
Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість первісного позову ОСОБА_1 в частині визнання права на спадщину та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

3. Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні спору суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим ухвалене ним рішення про часткове задоволення первісного позову не може залишатися в силі.
Позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню. Необхідно визнати за ОСОБА_1 право власності на 5?24 частки житлового будинку та визнати в цій частині недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2017 року, видане на ім`я ОСОБА_8 .
Водночас апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, оскільки в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання щодо зміни розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Первісний позов задоволено частково, а тому з відповідачів на користь ОСОБА_14 слід стягнути понесені нею витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги у розмірі по 599 грн 41 коп. з кожного (858,88+1211,20+2725,20):2:4).
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_4 залишена без задоволення, понесені ним витрати зі сплати судового збору не відшкодовуються.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 січня 2026 року в частині вирішення первісного позову скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.
Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати право власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) 5?24 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1333514468209).
Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2017 року, видане приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Хмельницької області Гадайчук Єлизаветою Аполлонівною (зареєстровано в реєстрі за №3417) на ім`я ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в частині спадкування 5?24 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .
В решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_3 ) на користь  ОСОБА_1 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) 599 гривень 41 копійку судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_4 ) на користь  ОСОБА_1 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) 599 гривень 41 копійку судового збору.
Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання – АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_5 ) на користь  ОСОБА_1 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) 599 гривень 41 копійку судового збору.
Стягнути з ОСОБА_5 (місце проживання – АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_6 ) на користь  ОСОБА_1 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) 599 гривень 41 копійку судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2026 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.М. Костенко

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Подіновська Г.В.
Доповідач – Ярмолюк О.І.       Категорія 2