ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА

справа № 753/3998/26
провадження № 2/753/7280/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - Лужецької О.Р.,
при секретарі - Григораш Н.М.,
за участю:
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача Шаповал І.О.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених коштів при звільненні з роботи у зв`язку з виходом на пенсію,
ВСТАНОВИВ :
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до АТ «Українська залізниця», в якому просила стягнути з відповідача на її користь невиплачену при звільненні одноразову матеріальну допомогу у розмірі 6 середньомісячних заробітків, що становить 281 195,64 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023-2024 роки в розмірі 60 500 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 157 639,98 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді головного фахівця Департаменту бухгалтерського, податкового обліку, звітності та методології Акціонерного товариства «Українська залізниця». 01.12.2025 позивачка звільнилася з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі статті 38 КЗпП України.
У день звільнення роботодавцем не було дотримано вимоги ст. 166 КЗпП України, не проведено остаточного розрахунку при звільненні, а саме не виплачена одноразова матеріальна допомога в розмірі 6 середньомісячних заробітків, що становить 281 195,64 грн. та матеріальна допомога на оздоровлення за 2023-2024 роки в розмірі 60 500 грн.
Також, у зв`язку з порушенням відповідачем ст. 116 КЗпП України, оскільки відповідачем не було проведено повний розрахунок з позивачкою у день звільнення - 01.12.2025, відповідно до статті 117 КЗпП України просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2026, матеріали позовної заяви передано в провадження судді Лужецькій О.Р.
Ухвалою суду 19.03.2026 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.
11.05.2026 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечувала, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість. Зазначає, що пунктом 2.2.9 Колективного договору при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію передбачено виплачувати одноразому матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі. У наказі АТ «Укрзалізниця» №3829/ос від 25.11.2025 про припинення трудового договору передбачена виплата ОСОБА_1 одноразової матеріальної допомоги відповідно до п. 2.2.9 Колективного договору у розмірі 6 середньомісячних заробітків після окремого рішення правління. Так, виплата матеріальної допомоги, передбаченої п. 2.2.9 Колективного договору наразі призупинена у зв`язку з негативними наслідками та обмеженнями воєнного стану. У зв`язку з цим правлінням АТ «Укрзалізниця» за погодженням голови Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників, 14.03.2022 прийнято рішення «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Українська залізниця» (протокол №Ц-54/31 Ком.т.), згідно якого: «1.1. На період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» забезпечити реалізацію наступних заходів: «інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити». Матеріальна допомога відповідно до п. 2.2.9 Колективного договору є додатковою виплатою. Отже, згідно вказаного рішення правління така виплата була призупинена на період дії воєнного стану. Таким чином ОСОБА_1 зазначена матеріальна допомога не нараховувалась і правові підстави для її стягнення відсутні. Виплати, зазначені в наказі АТ «Укрзалізниця» №2138/ос від 12.08.2025 будуть здійснені після прийняття окремого рішення правління.
Стосовно матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2024 роки вказала, що згідно розрахункового листа по заробітній платі ОСОБА_1 за січень 2023 року, розмір її посадового окладу у січні 2023 року становив 27 000,00 грн, а не 30 250,00 грн. як стверджує позивачка. Наказом АТ «Укрзалізниця» №2831 від 20.12.2022 Бабич ІД. надано щорічну відпустку 14 календарних днів з 02.01.2023 по 15.01.2023 включно. Вирішено надати матеріальну допомогу на оздоровлення, виплату якої провести після окремого рішення правління. Вказала, що виплата позивачці такої матеріальної допомоги була лише призупинена до окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця», а не відмовлено у її виплаті. 
Ухвалою суду від 30.07.2026 закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.
В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до матеріалів справи докази, доходить наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді головного фахівця Департаменту бухгалтерського, податкового обліку, звітності та методології Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Згідно наказу (розпорядження) №2831 від 20.12.2022 виданого АТ «Українська залізниця» про надання відпустки, ОСОБА_1 була надана відпустка тривалість 14 календарних днів з 25.06.2021 по 24.06.2022, з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення.
Відповідно до наказу (розпорядження) №4049 від 20.12.2023 виданого АТ «Українська залізниця» про надання відпустки, ОСОБА_1 була надана відпустка тривалість 14 календарних днів з 01.01.2024 по 14.01.2024, з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення.
Відповідно до наказу (розпорядження) №5549 від 18.12.2024 виданого АТ «Українська залізниця» про надання відпустки, ОСОБА_1 була надана відпустка тривалість 14 календарних днів з 06.01.2025 по 19.01.2025, з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення.
Наказом від 25 листопада 2025 року № 3829/ос про припинення трудового договору була звільнена з 01 грудня 2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, за статтею 38 КЗпП України.
Відповідно до вказаного наказу зазначено: "Виплатити матеріальну допомогу відповідно до пункту 2.2.9 Колективного договору у розмірі 6 середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років та трьох середньомісячних заробітків як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична слава» трьох ступенів). Виплату матеріальної допомоги провести після окремого рішення правління".
В Акціонерному товаристві «Українська залізниця» укладено Колективний договір, яким передбачено соціальні пільги, гарантії та виплати окремих видів матеріальної допомоги працівникам.
Так, в пункті 2.2.9. Колективного договору передбачена норма, що адміністрація (роботодавець) зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи, у зв`язку з виходом на пенсію виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: до 5 років -1 (один) середньомісячний заробіток; від 5 до 10 років - 2 (два) середньомісячних заробітки; від 10 років - 3 (три) середньомісячні заробітки. У разі звільнення працівників за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати додатково матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах: при стажі роботи в галузі для жінок понад 35 років - 5 середньомісячних заробітків. Дія цього пункту також: розповсюджується на працівників, які звільнені з апарату у зв`язку зі змінами структури управління, скорочення чисельності (стаття 40, пункт 1 КЗпП) за півтора року до досягнення пенсійного віку, при цьому виплату матеріальної допомоги працівникам, які звільнені за статтею 40 пункт 1 КЗпП, провадити з урахуванням вихідної допомоги. Працівникам, нагородженим за час роботи на залізничному транспорті знаком «Почесному залізничнику» «Залізнична слава» трьох ступенів, тощо розмір зазначеної допомоги збільшується у 2 рази.
В пункті 2.2.10. Колективного договору передбачена норма, що адміністрація (роботодавець) зобов`язується надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки).
З копії витягу з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року, вбачається, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема, у пункті 1.1.4: «….. додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики».
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами (стаття 97 КЗпП України).
Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій тощо). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.
Згідно ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені ст. ст. 43-46 Конституції України.
У той же час, відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24 квітня 2022 року №64/2022 у зв`язку із військовою агресією рф на території України введений воєнний стан, який неодноразово продовжений і триває станом на час розгляду цієї справи.
Отже положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Матеріалами справи підтверджується, що наказом № 3829/ОС від 25.11.2025 ОСОБА_1 була звільнена з посади головного фахівця Департаменту бухгалтерського, податкового обліку, звітності та методології Акціонерного товариства «Українська залізниця», за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України. В наказі зазначено: "Виплатити матеріальну допомогу відповідно до пункту 2.2.9 Колективного договору у розмірі 6 середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років та трьох середньомісячних заробітків як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична слава» трьох ступенів). Виплату матеріальної допомоги провести після окремого рішення правління".
Дійсно, як вбачається з витягу із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Проте, наказ - правовий акт, виданий керівником підприємства, з метою вирішення всіх основних або оперативних завдань, поставлених перед підприємством. В контексті кадрових питань, наказ використовується для прийняття працівників, звільнення, переведення, надання відпустки, призначення додаткових винагород. Це офіційний документ, який є обов`язковим для виконання.
В даній справі наказ про звільнення позивача містить вказівку про виплату ОСОБА_1 матеріальну допомогу відповідно до пункту 2.2.9 Колективного договору у розмірі 6 середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, який вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років та трьох середньомісячних заробітків як працівнику, нагородженому знаком «Залізнична слава» трьох ступенів).
Право на отримання позивачем спірних матеріальних допомог, їх розмір відповідач не оспорює. Проте роботодавець вважає, що мав право прийняти рішення про відтермінування їх виплати, що є тимчасовим заходом, викликаним збройною агресією, для забезпечення сталої роботи товариства.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій тощо); встановлення гарантій, компенсацій, пільг (частина друга статті 13 КЗпП України).
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Вбачається, що право на отримання позивачем матеріальних допомог та їх розмір відповідач не оспорює. Однак товариство вважає, що мало право прийняти рішення про відтермінування їх виплати, що є тимчасовим заходом, викликаним збройною агресією, для забезпечення сталої роботи товариства.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, яка діяла на час спірних відносин, було передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Протокольним рішенням засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року «Про деякі питання впорядкування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії правового режиму воєнного стану» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні починаючи з 01 липня 2024 року зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення.
Зі змісту цього рішення убачається, що ним з 01 липня 2024 року зупинено дію положень колективних договорів лише в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення і не стосується таких виплат за попередній 2023 рік, не містить положень про зупинення виплати іншої матеріальної допомоги, передбаченої колективним договором, зокрема у зв`язку з виходом на пенсію та/або за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Водночас, Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 дійшов висновку, що АТ «Укрзалізниця» безпідставно призупинило виплату матеріальної допомоги, передбаченої колективним договором, оскільки рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т було ухвалене до набрання чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності лише 24 березня 2022 року. Тому на момент прийняття цього рішення законодавство не передбачало права роботодавця в односторонньому порядку зупиняти дію положень колективного договору. Застосування до такого рішення положень статті 11 зазначеного Закону суперечить статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Крім того, Верховний Суд зазначив, що роботодавець, всупереч вимогам Закону України «Про колективні договори і угоди», не ініціював внесення змін до чинного колективного договору щодо призупинення чи зміни строків виплати матеріальної допомоги. Такі зміни можуть вноситися виключно за взаємною згодою сторін колективного договору, тоді як відповідач фактично змінив умови колективного договору в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.
Отже, саме по собі посилання відповідача на підпункт 1.1.4 протокольного рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т не створює правових наслідків для працівників, оскільки це рішення було ухвалене за відсутності належного нормативного регулювання, а також із порушенням порядку внесення змін до колективного договору. Із огляду на це зазначене рішення не може вважатися належною та достатньою правовою підставою для зупинення чи невиплати матеріальної допомоги.
Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач безпідставно відтермінував виплату позивачці одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2024 роки.
Щодо матеріальної допомоги на оздоровлення
Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення за вказані роки у розмірі 56000 грн. (27000 грн. +29700 грн).
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що «виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Викладене дає підстави для висновку про те, що стаття 116 Кодексу законів про працю України зобов`язує роботодавця виплатити працівнику у день його звільнення усі види належних йому від роботодавця виплат, право на які передбачено як законодавством, так і колективним договором, іншими локальними актами. Жодних застережень з приводу того, що належні до виплати звільненому суми мають належати до фонду оплати праці зазначена норма не містить.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у тому числі відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.
Судом встановлено, що умовами колективного договору АТ «Українська залізниця» передбачено, що працівникам підприємства при наданні щорічної основної відпустки за письмовою заявою виплачується матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу.
Згідно наказу (розпорядження) №2831 від 20.12.2022 виданого АТ «Українська залізниця» про надання відпустки, ОСОБА_1 була надана відпустка тривалість 14 календарних днів з 25.06.2021 по 24.06.2022, з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення.
Відповідно до наказу (розпорядження) №4049 від 20.12.2023 виданого АТ «Українська залізниця» про надання відпустки, ОСОБА_1 була надана відпустка тривалість 14 календарних днів з 01.01.2024 по 14.01.2024, з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення.
Відповідно до наказу (розпорядження) №5549 від 18.12.2024 виданого АТ «Українська залізниця» про надання відпустки, ОСОБА_1 була надана відпустка тривалість 14 календарних днів з 06.01.2025 по 19.01.2025, з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення.
Згідно розрахункового листа по заробітній платі ОСОБА_1 за січень 2023 року, розмір її посадового окладу становив 27 000,00 грн., а не 30250,00 грн. як зазначає позивачка.
Згідно розрахункового листа по заробітній платі ОСОБА_1 за січень 2024 року, розмір її посадового окладу становив 29700 грн., а не 30250,00 грн. як зазначає позивачка.
У судовому засіданні представник позивача погодився із розрахунком представника відповідача у цій частині.
Отже, оскільки суд дійшов висновку про те, що зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку в повному обсязі із працівником, що звільняється, заявлені позивачем вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2024 роки підлягають до часткового задоволення у загальному розмірі - 56 700 грн. (27000. грн +29700 грн).
Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
Звертаючись до суду із такою вимогою позивачка зазначає, що оскільки при звільненні їй не було виплачено всі необхідні до виплати суми, вона має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За розрахунком позивача така сума на день подання позову становить 157 639,98 грн., яка розрахована за період з 02 грудня 2025 року по 13 лютого 2026 року за 74 календарні дні затримки, виходячи з того, що середній заробіток позивача складає 2 130,27 грн.
Представник відповідача, заперечуючи проти заявленої вимоги, вказав, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1925 грн., а не 2130 грн. як в своєму розрахунку наводить позивач, а отже сума до стягнення має становити інший розмір.
Статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця .
Наведені висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Судом встановлено, що відповідачем позивачу при звільнені не було виплачено 6середньомісячних заробітних плат у загальному розмірі 281 195,64 грн. та матеріальна допомога на оздоровлення у загальному розмірі 56 700 грн, тобто у загальному розмірі позивачці при звільненні не було доплачено коштів на суму 337 895,64 грн.
Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Указана редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 1925 грн., відповідно до довідки від 18.12.2025 № 766, яка долучена позивачем до позовної заяви.
Отже у період часу з 01.12.2025 року по 01.06.2026 року нараховується 130 робочих днів, за які і підлягає стягненню середній заробіток з відповідача. Тобто 1925*130 робочих днів = 250 250 грн.
При цьому, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови). Розвиваючи цю тезу, Велика Палата Верховного Суду провела аналогію між відшкодуванням за статтею 117 КЗпП України та такими цивільно-правовими інститутами, як збитки та неустойка. Суд зазначив, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат (пункти 83, 84, 86 постанови). Таке правове регулювання подібне до інституту неустойки (статті 549-552 ЦК України), яка також є способом забезпечення виконання зобов`язання та компенсації втрат кредитора без доведення їх розміру. Водночас аби неустойка не набула ознак каральної санкції, цивільне законодавство надає суду право зменшити її розмір, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (частина третя статті 551 ЦК України). Це право суду є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 85 постанови). Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
Розраховуючи розмір середнього заробітку за весь час затримки при звільненні суд виходить з розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором; періодом затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інших обставин справи, зокрема, те, що інфраструктура АТ «Укрзалізниця» зазнає значних руйнувань від російських обстрілів, а товариство несе значні збитки, продовжуючи виконувати соціально значущі перевезення, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, та доходить висновку з урахуванням описаних обставин та принципу розумності, співмірності, справедливості, визначити розмір зазначеної компенсації у сумі 25 025 грн, що становить 10% від суми середнього заробітку за весь час затримки при звільненні.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку не погіршує становище працівника. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.
Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зважаючи на викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними належними, допустимими та достатніми доказами у справі, тому вони підлягають частковому задоволенню, а саме стягнення з відповідача на користь позивача: одноразової матеріальної допомоги у розмірі 6 середньомісячних заробітків у розмірі 281 195 грн., матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2024 у розмірі 25 025 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25 025 грн.
Керуючись ст. 4, 13, 76-81, 89, 141 , 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених коштів при звільненні з роботи у зв`язку з виходом на пенсію - задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу при звільненні у розмірі шести середньомісячних заробітків у сумі 281 195 гривень 64 копійки, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023-2024 роки в сумі 56 700 гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25 025 гривень (з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх стягненні);
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 8 715 гривень судового збору.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Сторони:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», ЄДРПОУ 40075815, адреса: 03150, м.Київ, вул.Єжи Гедройця, 5.
Повне рышення складено 09.09.2025

СУДДЯ           О.Р.ЛУЖЕЦЬКА