ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6269/26 Справа № 213/5405/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 213/5405/25
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Остапенко В.О.,
суддів Акуленка В.В., Бондар Я.М.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_1 
відповідач Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Яводчак Олександр Васильович, та Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року, яке ухвалено суддею Нестеренком О.М.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 квітня 2026 року,

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПівдГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю близького родича внаслідок нещасного випадку на виробництві.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , син позивача, перебуваючи на посаді вантажника, зайнятого на роботах з сировиною, піском та паливом в агломераційному цеху АТ «ПівдГЗК», 16 квітня 2016 року о 13 годині 10 хвилин, під час виконання своїх трудових обов`язків, у результаті нещасного випадку на виробництві помер внаслідок механічної асфіксії від заповнення просвітку дихальних шляхів сипучими масами. 
Внаслідок нещасного випадку, через недодержання вимог законодавства про охорону праці під час виконання робіт підвищеної небезпеки та/або експлуатації (застосування) устаткування підвищеної небезпеки на АТ «ПівдГЗК» (устаткування для чорної та кольорової металургії – тарілчастий живильник ТП-106, 1954 року випуску), позивач втратив свого сина. 
Позивач вважає, що відповідач не створив безпечні та нешкідливі умови праці, нещасний випадок, що стався із сином позивача, визнано таким, що пов`язаний із виробництвом, що свідчить про наявність вини відповідача та правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої смертю близького родича. 
Внаслідок смерті сина позивачу завдано глибоких моральних страждань. Смерть сина, якого позивач дуже любив та цінував та який був його опорою в житті, є невідновлювальною втратою. Жахливі обставини смерті сина спричинили постійні хвилювання, депресію, безсоння, страшні сновидіння, у разі якщо вдасться заснути. Позивач змушений знову і знову згадувати весь жах втрати рідної людини, що призводить до негативних емоцій і порушення стосунків з оточуючими.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд, у відшкодування моральної шкоди, стягнути на його користь з відповідача 725 000 грн.
Також в жовтні 2025 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПівдГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю близького родича внаслідок нещасного випадку на виробництві.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , батько позивача, перебуваючи на посаді вантажника, зайнятого на роботах з сировиною, піском та паливом в агломераційному цеху АТ «ПівдГЗК», 16 квітня 2016 року о 13 годині 10 хвилин, під час виконання своїх трудових обов`язків, у результаті нещасного випадку на виробництві помер внаслідок механічної асфіксії від заповнення просвітку дихальних шляхів сипучими масами. 
Внаслідок нещасного випадку, через недодержання вимог законодавства про охорону праці під час виконання робіт підвищеної небезпеки та/або експлуатації (застосування) устаткування підвищеної небезпеки на АТ «ПівдГЗК» (устаткування для чорної та кольорової металургії – тарілчастий живильник ТП-106, 1954 року випуску), позивач втратила свого сина. 
Позивач вважає, що відповідач не створив безпечні та нешкідливі умови праці, нещасний випадок, що стався із батьком позивача, визнано таким, що пов`язаний із виробництвом, що свідчить про наявність вини відповідача та правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої смертю близького родича. 
Внаслідок смерті батька позивачу завдано глибоких моральних страждань. Позивач ОСОБА_1 , у віці 12 років втратив свого батька, котрого дуже любив та цінував, який був його опорою в житті. Позивач ОСОБА_1 втратив рідну людину, яку дуже любив і поважав. Батько був дуже близькою для позивача людиною, допомагав у житі та у побуті. Смерть батька призвела до того, що позивач постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про його смерть не залишають позивача навіть до теперішнього часу.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд, у відшкодування моральної шкоди, стягнути на його користь з відповідача 725 000 грн.
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «ПівдГЗК» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю близького родича внаслідок нещасного випадку на виробництві задоволено частково. Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю близького родича внаслідок нещасного випадку на виробництві, у розмірі 300 000 грн, без утримання податку з доходу фізичних осіб. В решті позовних вимог в задоволенні відмовлено.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ПівдГЗК» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю близького родича внаслідок нещасного випадку на виробництві, відмовлено.
Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» в дохід держави судовий збір у розмірі 3 000 грн.
В апеляційній скарзі представник позивачів просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 змінити та стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 725 000 грн. Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 , син позивача, перебуваючи на посаді вантажника, зайнятого на роботах з сировиною, піском та паливом в агломераційному цеху АТ «ПівдГЗК», 16 квітня 2016 року о 13 годині 10 хвилин, під час виконання своїх трудових обов`язків, у результаті нещасного випадку на виробництві помер внаслідок механічної асфіксії від заповнення просвітку дихальних шляхів сипучими масами. 
Внаслідок нещасного випадку, через недодержання вимог законодавства про охорону праці під час виконання робіт підвищеної небезпеки та/або експлуатації (застосування) устаткування підвищеної небезпеки на АТ «ПівдГЗК» (устаткування для чорної та кольорової металургії – тарілчастий живильник ТП-106, 1954 року випуску), позивач втратив свого сина. 
Позивач втратив свого сина, котрого дуже любив та цінував, який був йому опорою в житті. Крім того, жахливі обставини смерті сина спричинили постійні хвилювання, депресію, безсоння, страшні сновидіння, у разі якщо вдасться заснути. Позивач вимушений був спілкуватися з представниками державних та правоохоронних органів та близькими/знайомими, які задавали і продовжують задавати питання про те, що трапилося. Він змушений знову згадувати весь жах втратити рідної людини, що призводить до негативних емоцій і порушення стосунків з оточуючими. Сама по собі смерть близької людини (сина) є для позивача невиліковною психологічною травмою, а тому не потребує доведення будь-якими доказами. 
Доведення наявності цих страждань, саме по собі, полягає у засадничих поняттях людяності та розумінні основ людського життя, яке державою визнається найвищою соціальною цінністю. 
Смерть рідної людини - це не відновлювана втрата, що завжди спричиняє страждання та хвилювання, що має незворотні негативні наслідки. Вказані обставини викликають відчуття постійного хвилювання, порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя позивачки. Перелічені негативні явища не можуть не турбувати, не можуть не викликати страждання, стрес, депресію, у зв`язку з чим факт моральних страждань є очевидним. Позивачем пережиті довготривалі явища негативного характеру, такі як душевні страждання, які позивач зазнала у зв`язку із смертю сина; значний душевний біль від втрати рідної людини, який позивач відчуває усе своє життя; позбавлення необхідної моральної та матеріальної підтримки. 
Вказані обставини викликають відчуття постійного хвилювання, порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Перелічені негативні явища не можуть не турбувати позивача, не можуть не викликати страждання, стрес, депресію, у зв`язку з чим факт моральних страждань є очевидним. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Крім того, позивач ОСОБА_1 втратив свого батька, котрого дуже любив та цінував, який був йому опорою в житті. Внаслідок смерті батька позивачу завдано глибоких моральних страждань. Позивач ОСОБА_1 , у віці 12 років втратив свого батька, котрого дуже любив та цінував, який був його опорою в житті. Позивач ОСОБА_1 втратив рідну людину, яку дуже любив і поважав. Батько був дуже близькою для позивача людиною, допомагав у житі та у побуті. Смерть батька призвела до того, що позивач постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про його смерть не залишають позивача навіть до теперішнього часу. Він змушений знову згадувати весь жах втратити рідної людини, що призводить до негативних емоцій і порушення стосунків з оточуючими. Сама по собі смерть близької людини (батька) є для позивача невиліковною психологічною травмою, а тому не потребує доведення будь-якими доказами. 
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що матір позивача ОСОБА_1 , як його законний представник, уклала з відповідачем угоду про виплату компенсації втрат немайнового характеру, яка за своєю правовою природою відповідає конструкції договору на користь третьої особи, а матеріали справи не містять даних про те, що позивач оспорював вказаний договір з будь-яких підстав, в тому числі й зв`язку з тим, що отримана ним компенсація за цим договором є недостатньою для відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки беззаперечним є той факт, що на момент смерті батька та на дату укладення Угоди позивачу ОСОБА_1 було лише 12 років і він не міг усвідомлювати і розуміти зміст Угоди, як і погоджуватися або не погоджуватися з її умовами, в тому числі і з розміром грошової компенсації, яку, як вбачається з матеріалів справи, отримала саме його матір після укладення Угоди. Жодних доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_1 отримав грошові кошти по Угоді в розмірі 37 267,08 грн або що ці кошти були використані в його інтересах матеріали справи не містять. Відповідно, висновок суду про те, що ОСОБА_1 вже було відшкодовано моральну шкоду, завдану внаслідок смерті його батька, є безпідставний. Таким чином, суд першої інстанції мав врахувати факт часткового відшкодування відповідачем моральної шкоди у розмірі 37 267,08 грн при визначенні остаточного розміру грошової компенсації сину померлого, ОСОБА_1 , та задовольнити позов частково.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу представника позивачів залишити без задоволення. 
В апеляційній скарзі АТ «ПівдГЗК» просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 змінити та зменшити суму моральної шкоди, завданої загибеллю родича від нещасного випадку на виробництві та суму судового збору. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів завдання йому відповідачем моральної шкоди та спричинення значних змін у структурі його особистості, в емоційній сфері, у психофізіологічному стані, тощо.
Відзиву на апеляційну скаргу АТ «ПівдГЗК» не надано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «ПівдГЗК» - адвоката Чобанюк Т.М., яка підтримала доводи апеляційної скарги АТ «ПівдГЗК» та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги представника позивачів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву АТ «ПівдГЗК» на апеляційну скаргу представника позивачів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Яводчак Олександр Васильович, підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга АТ «ПівдГЗК» - залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 .
Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
Згідно з актом проведення спеціального розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 13 червня 2016 року смерть ОСОБА_3 наступила внаслідок механічної асфіксії від заповнення просвітку дихальних шляхів сипучими масами. 
Відповідно до пункту 3 акту за формою Н-5 нещасний випадок, внаслідок якого помер ОСОБА_3 , стався за таких обставин: «16 квітня 2016 року о 06 годині 45 хвилин майстер з підготовки сировини і відвантаження агломерату технологічної зміни аглофабрики з підготовки сировини і відвантаження агломерату ОСОБА_4 в кімнаті зміно-зустрічних зборів, довів інформацію про роботу цеху, фабрики, дільниці, попередньої зміни та інформацію з охорони праці, потім видав письмовий наряд зміні та провів інструктаж з його безпечного виконання. Наряд отримали 27 працівників, у тому числі: бригада вантажників зайнятих на роботах із сировиною, піском і паливом в складі ОСОБА_5 (бригадир), ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - на прибирання естакад розвантаження сировини; дозувальники шихти ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - на ведення технологічного процесу і обслуговування технологічного устаткування; слюсар-ремонтник ОСОБА_10 - на обслуговування механічного устаткування шихтового відділення; оператор пульта управління ОСОБА_11 – на ведення вхідного контролю і обслуговування пульта управління потоками; машиніст конвеєра ОСОБА_12 – на експлуатацію та прибирання конвеєрів № № 37, 39, 40, 41, автостел; електрослюсар черговий та з ремонту устаткування ОСОБА_13 - на обслуговування електрообладнання устаткування шихтового віддлення.
По проведенню зміно-зустрічних зборів о 07 годині 00 хвилин технологічний персонал зміни пішов на свої робочі місця для прийому зміни, огляду закріпленого за ним обладнання та виконання робіт.
ОСОБА_3 з бригадою вантажників пішов за інструментом і приступив до виконання наряду. По закінченню робіт з прибирання рудної естакади ОСОБА_3 з вантажниками пішов в побутове приміщення.
Старшим майстром аглофабрики ОСОБА_14 в книзі завдань майстрам аглофабрики було записано завдання на пробивання вікна і осаджування бункера тарілчастого живильника ПІ-106, тому після прийому зміни та обслуговування устаткування об 11 годині 00 хвилин майстер зміни ОСОБА_4 викликав дозувальника ОСОБА_8 і слюсаря-ремонтника ОСОБА_10 та видав письмовий наряд на шурування бункеру тарілчастого живильника ТП-106 і провів їм інструктаж по безпечному виконанню робіт. Електрична схема тарілчастого живильника ТП-106 була розібрана 15.04.2016 о 06 годині 30 хвилин, та на момент виконання робіт по шуруванню бункера ТП-106 знаходилася на дошці незакінчених ремонтів. Після чого робітники разом з майстром зміни ОСОБА_4 оглянувши робоче місце приступили до виконання робіт, а ОСОБА_4 пішов робити обхід інших робочих місць.
Приблизно об 11 годині 30 хвилин майстер зміни ОСОБА_4 , перебуваючи на шуровочному майданчику, побачив біля ТП-106 просип концентрату, яка утворилася після пробиття вікна, тому для його прибирання вирішив задіяти вантажників сировини. Піднявшись до диспетчерської, ОСОБА_4 , по телефону дав команду бригадиру вантажників ОСОБА_5 , виділити після обіду для виконання цих робіт одного вантажника. Через декілька хвилин ОСОБА_5 по телефону повідомив ОСОБА_4 , що прийде вантажник ОСОБА_3 і той записав його прізвище у книгу нарядів. Після чого ОСОБА_4 пішов оглядати як виконуються роботи по шуруванню бункера, та оглянув інші робочі місця.
Приблизно о 12 годині 30 хвилин ОСОБА_4 повернувся до диспетчерської. Там через оператора пульта управління ОСОБА_11 бригадир складу агломерату ОСОБА_15 повідомив майстра зміни ОСОБА_4 , що на завантаження поставили 10 аглохоперів, а агломерату марки АЗ залишилося мало, тому на складі необхідна його присутність, щоб не відвантажити брак. ОСОБА_4 , сказав оператору ОСОБА_11 , що він пішов на склад агломерату, а коли прийде вантажник ОСОБА_3 нехай його почекає для видачі наряду на виконання робіт.
Приблизно о 13 годині 00 хвилин в диспетчерську прийшов вантажник ОСОБА_3 і ОСОБА_11 сказала, що майстер зміни пішов на склад агломерату, його необхідно почекати для отримання наряду. ОСОБА_3 запитав у оператора, яку роботу необхідно буде виконувати, на що ОСОБА_11 йому відповіла, що ОСОБА_8 і ОСОБА_10 пробивають шуровочне вікно, а коли повернеться зі складу агломерату майстер зміни, він скаже що робити далі. ОСОБА_3 виходячи з диспетчерської сказав, що почекає майстра зміни в коридорі.
Приблизно о 13 годині 00 хвилин дозувальник ОСОБА_8 і слюсар-ремонтник ОСОБА_10 пробили шуровочне вікно, після чого ОСОБА_8 пішов подивитися залишок матеріалу в бункері ТП-106, а ОСОБА_10 вирішив в цей час піти в майстерню на обід.
Прямуючи в майстерню по шуровочному майданчику слюсар-ремонтник ОСОБА_10 , зустрів вантажника ОСОБА_3 і на його запитання, яку роботу виконувати, відповів, що після обіду будемо продовжувати шурувати бункер ГІГ 106. Після цього ОСОБА_10 пішов в майстерню, а ОСОБА_3 направився далі.
Дозувальник ОСОБА_8 , піднявся на позначку + 12,0 м (верх шихтового відділення), підійшов до конвеєру №40 завантажувального бункера ТП-106, побачив як через шуровочне вікно в бункер ТП-106 проникла людина. Впізнавши в ньому вантажника ОСОБА_3 , ОСОБА_8 крикнув йому: « ОСОБА_16 , не лізь, може обрушитися». В цю мить глиба концентрату обрушилася і засипала ОСОБА_3 .
О 14 годині 04 хвилини прибулими на місце нещасного випадку бійцями Державного воєнізованого гірничорятувального загону та робітниками комбінату були організовані роботи з визволення засипаного концентратом вантажника ОСОБА_3 .
Після спроби відкопати потерпілого керівництвом аглоцеху було прийняте рішення вирізати частину телескопу бункеру за допомогою газоелектрозварки для випуску концентрату і визволення потерпілого. Після зрізання частини телескопу, концентрат було випущено, разом з ним вилучено тіло ОСОБА_3 .
О 16 годині 10 хвилин фельдшером здоровпункту аглоцеху ОСОБА_17 та фельдшером Державного воєнізованого гірничорятувального загону ОСОБА_18 була констатована смерть ОСОБА_3 ».
Відповідно до п. 4 акту за формою Н-5 основною причиною нещасного випадку є: невиконання вимог інструкції з охорони праці. Порушення вимог п.7.4 Розділу 7 Стандарту підприємства з охорони праці; вимог п. 2.12 Загальної інструкції з охорони праці № ОТ 04 01. Супутніми причинами нещасного випадку є невиконання посадових обов`язків (п. 2.22 «Посадової інструкції майстра з підготовки сировини і відвантаження агломерату аглофабрики №3 агломераційного цеху») та невиконання вимог Інструкції з охорони праці (ч.1 п. 1.9 Інструкції з охорони праці № ОТ 04 08).
Згідно з п. 6 акту за формою Н-5 комісія дійшла висновку, що нещасний випадок з ОСОБА_3 визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, і на нього складається акт за формою Н-1.
Особами, дії або бездіяльність яких призвели до настання нещасного випадку визнано: ОСОБА_3 , який зайшов в ідентифікований замкнутий простір до отримання наряду-допуску і забезпечення всіх заходів, що забезпечують безпечне виконання робіт, та знаходився не на своєму робочому місці без завдання адміністрації (без отримання наряду); майстра ОСОБА_4 , який здійснив недостатній контроль за дотриманням підлеглим персоналом правил і норм охорони праці; дозувальника шихти ОСОБА_8 , який не подбав про безпеку оточуючих під час виконання робіт, залишивши відкритим шуровочне вікно.
Акт про нещасний випадок за формою Н-1 від 13 червня 2016 року містить відомості про обставини нещасного випадку та осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, аналогічні відомостям з акту за формою Н-5.
Пунктом 8 акту за формою Н-1 визначено, що до настання нещасного випадку з ОСОБА_3 призвела експлуатація устаткування для чорної та кольорової металургії – тарілчастого живильника ТП-106, 1954 року випуску.
Отже, судом встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, помер внаслідок нещасного випадку на виробництві.
У період з квітня 2016 року по серпень 2023 року включно відповідачем надавалася матеріальна допомога ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , а також надано кошти на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_19 , ОСОБА_1 , ОСОБА_21 .
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що нещасний випадок, внаслідок якого загинув ОСОБА_3 , стався під час його роботи на ПрАТ «ЦГЗК», тому його батькові ОСОБА_1 має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі ст. 1167, 1168 ЦК України.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача а його користь моральної шкоди, завданої смертю близького родича внаслідок нещасного випадку на виробництві, суд першої інстанції виходив з того, що звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька є порушенням Угоди про виплату компенсації втрат немайнового характеру від 31 жовтня 2016 року. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення з відповідача АТ «ПівдГЗК» на користь позивача ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої смертю сина на виробництві, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.
Таким чином, ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.
Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові, дружині, дітям, батькам усиновлювачам, дітям усиновленим, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, згідно ч.2 ст.1168 ЦК України.
Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці встановлено ч.4 ст.43 Конституції України.
Згідно частин 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Виходячи з аналізу зазначеної норми закону вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім`єю виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві.
Вказані підстави відповідальності АТ «ПівдГЗК» за моральну шкоду, спричинену внаслідок загибелі ОСОБА_3 , судом встановлені в повному обсязі.
Судом встановлено, що смерть ОСОБА_3 настала під час виконання робіт з підвищеною небезпекою.
Так, згідно з п.8 акта за формою Н-1 до настання нещасного випадку з ОСОБА_3 призвела експлуатація устаткування для чорної та кольорової металургії – тарілчастого живильника ТП-106, 1954 року випуску.
Факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з втратою близької людини встановлений в судовому засіданні. Позивач ОСОБА_1 у зв`язку із втратою сина переживає душевні та психологічні страждання, позбавлений можливості спілкування з рідною людиною та отримувати від нього піклування, що тягне за собою порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та докладання з його боку додаткових зусиль для організації свого життя.
Судом першої інстанції встановлений й причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача - втрата життєвих зв`язків позивача з рідною людиною.
З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу, оскільки вина підприємства у нещасному випадку зі смертельним наслідком, що стався з працівником підприємства відповідача – ОСОБА_3 , встановлена належними та допустимими доказами.
Визначаючи розмір моральної шкоди в грошовому еквіваленті в сумі 300 000 гривень, суд першої інстанції виходив того, що сам факт загибелі ОСОБА_3 беззаперечно свідчить про те, що його батько відчуває від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру. Він втратив близьку людину, опору в житті, і таку втрату не можливо відновити, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача і потребує додаткових зусиль для організації свого життя. 
Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає компенсації на користь позивача.
Так, встановлено, що внаслідок нещасного випадку пов`язаного з виробництвом, позивач втратив близьку людину та залишився без її турботи і піклування. Втрата сина призвела до сильного душевного болю та глибоких моральних страждань, нервового потрясіння, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу та психологічного дискомфорті.
Позивач втратив свого сина, котрого дуже любив та цінував, який був йому опорою в житті. Крім того, жахливі обставини смерті сина спричинили постійні хвилювання, депресію, безсоння, страшні сновидіння. Позивач вимушений був спілкуватися з представниками державних та правоохоронних органів та близькими/знайомими, які задавали і продовжують задавати питання про те, що трапилося. Він змушений знову згадувати весь жах втратити рідної людини, що призводить до негативних емоцій і порушення стосунків з оточуючими. Сама по собі смерть близької людини (сина) є для позивача невиліковною психологічною травмою, а тому не потребує доведення будь-якими доказами. 
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статей 1167, 1168 ЦК України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.
Відповідно роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.
При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції позивачу розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості у її ситуації.
При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного: життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів апеляційного суду, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок смерті сина, спричиненої нещасним випадком пов`язаним з виробництвом на підприємстві відповідача, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни у житті позивача, вважає за необхідне, відповідно п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 300 000 гривень до 600 000 гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, що є розумним, виваженим і справедливим у її ситуації, а тому частково задовольняє апеляційну скаргу представника позивача.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, завданої смертю близького родича внаслідок нещасного випадку на виробництві з тих підстав, що звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька є порушенням Угоди про виплату компенсації втрат немайнового характеру від 31 жовтня 2016 року, яка ОСОБА_1 оскаржена не була. 
Так, згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Згідно з частиною п`ятою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).
Тлумачення частини п`ятої статті 23 ЦК України свідчить, що за загальним правилом компенсація моральної шкоди відбувається одноразово. Виключення щодо одноразової компенсації моральної шкоди може бути передбачено таким універсальним регулятором як договір або ж нормою закону.
Зокрема, частиною першою статті 1168 ЦК України допускається компенсація моральної шкоди періодичними платежами, якщо її завдано каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 10 серпня 2022 року у справі № 210/5096/19 .
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (такі висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц )
Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, особам надається право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.
Отже, принцип свободи договору відповідно до статті 6, частини першої статті 626, статті 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Разом з тим сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Досліджуючи питання про правомірність договору про добровільне відшкодування моральної шкоди, Верховний Суд у складі колегії суддів КЦС у постанові від 15 жовтня 2025 року (справа № 180/1013/24), виснував, що у разі, коли позивачу за його згодою вже надано добровільне відшкодування моральної шкоди за тим самим фактом ушкодження на виробництві, національне законодавство не створює підстав для автоматичного повторного нарахування компенсації за ті самі моральні збитки. За умов, коли позивач не оспорював договір про добровільне відшкодування моральної шкоди, обумовлена ним виплата моральної шкоди може бути врахована як повна сатисфакція, а вимога про повторне відшкодування не підлягає до задоволення.
У справі, що розглядається, матір позивача ОСОБА_1 , як його законний представник, уклала з відповідачем угоду про виплату компенсації втрат немайнового характеру, яка за своєю правовою природою відповідає конструкції договору на користь третьої особи.
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька, є порушенням Угоди про виплату компенсації втрат немайнового характеру від 31 жовтня 2016 року, а саме п.5.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦК України, правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним.
Однак, частиною 1 ст. 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Предметом угоди про компенсацію є, зокрема, розмір, спосіб та строки такої компенсації. Включення до цієї угоди умови, яка не є істотною та суперечить загальним засадам цивільного законодавства, не тягне за собою повного нівелювання правового результату породженого цим договором.
Отже, вказаний договір є виконаним, і сторони цього не заперечують.
Матеріали справи не містять даних про те, що позивач ОСОБА_1 оспорював вказаний договір з будь-яких підстав, в тому числі й зв`язку з тим, що отримана ним компенсація за цим договором є недостатньою для відшкодування завданої моральної шкоди.
Отже, в данному випадку позивачу ОСОБА_1 вже надано добровільне відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю батька на виробництві, в той час як національне законодавство не створює підстав для автоматичного повторного нарахування компенсації за ті самі моральні збитки. За умов, коли позивач ОСОБА_1 не оспорював договір про добровільне відшкодування моральної шкоди, обумовлена ним виплата моральної шкоди може бути врахована як повна сатисфакція, а вимога про повторне відшкодування не підлягає до задоволення.
Наведені в апеляційній скарзі представника позивача доводи вказаних висновків не спростовують.
Відповідно ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з АТ «ПівдГЗК» на користь держави та збільшує цей розмірі з 3 000 гривень до 6 000 гривень, тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди на користь позивача ОСОБА_1 .
Крім того, з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача АТ «ПівдГЗК» на користь держави підлягає стягненню судовий збір 9 000 гривень за подання позивачем апеляційної скарги.
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Яводчак Олександр Васильович, задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення. 
Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року в частині визначення розміру моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь  ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 300 000 гривень до 600 000 (шістсот тисяч) гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб.
Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року в частині визначення розміру судових витрат, стягнутих з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, змінити, збільшивши цей розмір з 3 000 гривень до 6 000 (шість тисяч) гривень.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір в розмірі 9 000 (дев`ять тисяч) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 09 липня 2026 року. 

Головуючий:

Судді: