печерський районний суд міста києва
Справа № 757/19156/25-ц 
пр. 2-7950/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: Ільєвої Т.Г.,
за участю секретаря судового засідання: Романенко Д.С.,
представника позивача: Бабур О.П.,
відповідача: ОСОБА_1.,
представника відповідача: ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
УСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом, згідно вимог якого позивач просить суд стягнути з  ОСОБА_1 (далі - відповідач), заборгованість за надані послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг по квартирі АДРЕСА_1 за період з 01.11.2020 року по 31.03.2025 на загальну суму 14 029,28 грн. та витрати на надання правової допомоги в розмірі 10 000,00 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та отримує послуги з утримання будинку, комунальні та додаткові послуги, проте не виконує свої зобов`язання по оплаті послуг, чим спричиняє позивачу який є балансоутримувачем даного житлового будинку, матеріальні збитки, у вигляді недоотримання у повному обсязі плати за обслуговування житлового будинку, комунальні та додаткові послуги та плати за утримання машиномісць, що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою судді від 06.05.2025 у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
13.06.2025 Печерським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення у цивільній справі, яким позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено повністю та стягнуто заборгованість.
04.03.2026 ухвалою суду заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2025 по справі №757/19156/25-ц, скасовано, розгляд справу призначено за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.
13.04.2026 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти вимог позову, вважає його безпідставним. В обґрунтування вказано, що станом на 01.11.2020 у відповідача не було майнових прав на зазначену нерухомість, що само по собі не є тотожним до права власності. Таким чином, вимоги позивача до відповідача, як до власника нерухомого майна, який має утримувати свою власність, не мають жодного правового підґрунтя. Право власності на вказану квартиру зареєстроване за відповідачем 01.08.2024. Отже, вимоги позивача про стягнення заборгованості за період з 01.11.2020 по 24.02.2021 спростовуються відсутністю у зазначений період у відповідача як майнових прав, так і права власності га квартиру, а також перебування об`єкту інвестування (квартири) у забудовника. Станом на 24.02.2021, тобто на час виникнення спірних правовідносин, набрав чинності ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII. Тому, навіть на момент виникнення права власності у відповідача, потрібно керуватися нормами закону № 2189, бо укласти договір за нормами старого закону позивач не міг, тому що будинок АДРЕСА_2 є новоствореним майном. Відповідач не погоджується з нарахованою платою за додаткові послуги, з огляду на те, що вона не замовляла жодних додаткових послуг, договір на надання таких послуг відсутній, нарахування такої послуги позивачем зроблено менш ніж за 10 місяців 2021, а розрахунковий період заборгованості складає 52 місяці. Щодо послуг з постачання холодної води водовідведення обставини, які стверджує позивач щодо правильності нарахування також не доведені. Відповідач не погоджується з безпідставним нарахуванням грошових сум за послуги, які вона не замовляла та договір на надання цієї послуги не підписувала; з застосуванням позивачем необґрунтованих та невстановлених чинним законодавством тарифів та послуг.
13.04.2026 на адресу суду від відповідача надійшла заява про стягнення з позивача витрат на надання правової допомоги.
21.04.2026 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.
09.07.2026 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення.
У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, просила задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти вимог позову, просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивач не мав права власності на спірний період, за який заявлено вимогу про стягнення заборгованості.
Крім того, зазначила, що позивач не наділений належними повноваженнями щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг. Сам по собі факт передачі будинку від забудовника на баланс (в управління) ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» не є достатньою правовою підставою для надання комунальних послуг та стягнення плати за них.
Також звернула увагу, що позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на порядок надання послуг та укладення договорів, який відповідав законодавству станом на 2004 рік. Водночас правове регулювання у цій сфері було змінено, а Верховний Суд сформував нову правову позицію щодо відповідних правовідносин, яка підлягає врахуванню під час розгляду цієї справи.
На підтвердження належного виконання своїх обов`язків відповідачем до матеріалів справи надано квитанції про сплату вартості спожитої електричної енергії.
Також зазначаила, що позивач продовжує надавати послуги на підставі договорів, укладених відповідно до раніше чинного законодавства. Водночас, сформована судова практика виходить із того, що, якщо виконавець послуг посилається на чинність таких договорів, то й вартість послуг має визначатися відповідно до умов цих договорів, а не за іншими тарифами чи розрахунками, які не передбачені їх положеннями.
Відповідач у судовому засіданні підтримала позицію свого представника та вказала, що заборгованість відсутня.
Суд, заслухавши думку учасників справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення.
За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Відповідно до абзацу 10 частини першої ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, №423684050 від 22.04.2025).
Згідно з Актом приймання - передачі об`єкта нерухомості від 24.02.2021 відповідач прийняла квартиру у забудовника - Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСПЕЦСЕРВІС».
Відповідно до Акту приймання-передачі житлової частини житлового будинку АДРЕСА_4 ) від 12 лютого 2020, даний житловий будинок переданий для подальшого утримання, експлуатації та обслуговування до ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс».
Позивач, основним видом діяльності якого є «Комплексне обслуговування об`єктів», надає послуги з утримання будинку та його прибудинкової території та виконує функції балансоутримувача будинку, надає житлово - комунальні послуги власникам/ орендарям квартир, нежитлових приміщень та машиномісць. 
Житлово - комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил (ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 
1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 
2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 
3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 
4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Положенням статтей 20,21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначено права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема право споживача є одержання вчасно та відповідно до якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язок виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості. 
Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 
Відповідно до статті 322 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто означена стаття встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. 
Частина 4 ст.319 ЦК України передбачає, що власність зобов`язує. Усім учасникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до змісту ст. 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Постановою Пленуму Верховного суду України від 30 жовтня 2013 року роз`яснено, що не укладання договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі не звільняє боржника від обов`язку оплачувати отримані ним послуги.
Аналізуючи законодавство, що регулює відносини, які виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, суд може прийти до висновку щодо того, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Такий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15 та у постанові від 15 травня 2014 року у справі № 5011-31/17255-2012.
За період з 01.11.2020 по 31.03.2025 у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 14 029,28 грн.
Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з частиною першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За встановлених обставин, оскільки відповідач не виконує умови договору у добровільному порядку, то як наслідок сума заборгованості підлягає примусовому стягненню.
Матеріали справи не містять доказів повного виконання відповідачем зобов`язань. Розмір суми заборгованості, наданий позивачем, відповідачем, у в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, не спростований.
Щодо твердження сторони відповідача про відсутність у позивача у період з 01.11.2020 по 24.01.2021 права на вимогу оплати заборгованості за надані позивачем житлово-комунальні послуги (при відсутності права власності та факту набуття майнових прав позивачем на квартиру АДРЕСА_1 (колишня назва АДРЕСА_5 ), суд вказує наступне.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Так, відповідно до платіжного доручення з комплексної системи керування житлово-комунальним господарством (програмне забезпечення ЖКГ-Плюс) 11.12.2020 ОСОБА_3 був здійснений платіж у розмірі 20 000 гр. з призначенням платежу за надані комунальні послуги за адресою АДРЕСА_6 . 
Тобто, платіж був здійснений при відсутності факту набуття майнових прав та права власності Позивача на квартиру АДРЕСА_1 (колишня назва АДРЕСА_5 ). 
Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. 
Як визначено у ст. 10 Житлового кодексу України (діяв у спірний період; далі - ЖК України), громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. 
Положеннями ч. 2 ст. 24 ЖК України, житлово-експлуатаційні організації забезпечують схоронність житлового фонду і належне його використання, високий рівень обслуговування громадян, а також контролюють додержання громадянами правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території
ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс», як обслуговуюча організація, надає послуги з утримання будинку та його прибудинкової території та виконує функції балансоутримувача будинку, надає житлово-комунальні послуги в будинку по АДРЕСА_5 . 
Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII).
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є щомісячна сплата позивачу вартості наданих послуг. 
Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. 
Таким чином, здійснення оплати за надані комунальні послуги свідчить про те, що позивачем здійснювалося отримання комунальних послуг шляхом фактичного користування ними.
Крім того, з матеріалів справи убачається, що через програмно-технічного комплексу самообслуговування (платіжний термінал) АТ «Банк Траст-Капітал» здійснювалися комунальні платежі на особовий рахунок квартири за адресою АДРЕСА_6 : 27.01.2021 - за листопад 2020 року було сплачено 10 000 грн; 11.03.2021 - за листопад 2020 року було сплачено 9 000 грн; 12.03.2021 - за листопад 2020 року було сплачено 2840, 34 грн. та січень 2021 року 1159, 66 грн. 
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15.
Щодо твердження сторони відповідача про незгоду з нарахуванням позивачем плати за додаткові послуги за період з 02.2021 по 11.2021 у розмірі 11 419, 97 грн, суд вказує наступне.
Так, з матеріалів справи вбачається, що у рахунку на сплату житлово-комунальних послуг за березень 2024 року, графа 7 «Додаткові послуги (утримання консьєржів, КПП, благоустрій)» відображено зняття позивачем нарахування за період з 02.2021 по 11.2021 у розмірі 11 419, 97 грн. 
У рахунку на сплату житлово комунальних послуг за квітень 2024, позивачем за період з грудня 2021 по 31.03.2025 нарахування за додаткові послуги не здійснювалося.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у рахунку на сплату житлово-комунальних послуг за липень 2025, відображено зняття позивачем нарахування за електроенергію у розмірі 5132, 16 грн. 
Таким чином, твердження сторони відповідача про отримання грошових коштів більших ніж встановлено заочним рішенням від 13.06.2025 у цивільній справі № 757/19156/25-ц не відповідає дійсності.
Факт надання послуг споживачу підтверджується: договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 521801 від 07.12.2021 (листом КП «Київтеплоенерго» від 19.06.2023 про продовження терміну дії договору на постачання теплової енергії № 521801 від 07.12.2021; додатковою угодою від 29.02.2024 до договору № 521801 від 07.12.2021); договором № 09251/4-1-06 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі від 14.10.2010 (додаткові угоди до нього від 16.07.2015 та від 15.05.2012) укладеним ПАТ «АК «Київводоканал». ТОВ «КУЖЕ «НОВОСЕРВІС» має ліцензію серії АЕ № 287858 на право провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії видану виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (копія додається). Відповідно до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» (набрав чинності 28.06.2015), ліцензії на провадження видів господарської діяльності є чинними, продовжують діяти. Дана інформація підтверджується листом Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.08.2020 № 058/10/3-4447. 
Таким чином, ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» є теплопостачальною організацією (суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії стаття 1 Закону України «Про теплопостачання).
При цьому, стороною відповідача не надано до суду належних та допустимих доказів щодо укладання нею з виконавцями комунальних послуг: ПрАТ «АК «Київводоканал», КП «Київтеплоенерго» індивідуальних договорів про надання їй комунальних послуг у спірний період з 01.11.2020 року по 31.03.2025. 
ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс», як теплопостачальна організація, здійснюється комерційний облік споживання теплової енергії, наданої для всього будинку як єдиного майнового комплексу. Співвласники будинку оплачують теплову енергію, яка використовується для опалення всього будинку: як квартир і нежитлових приміщень, так і місць загального користування, в тому числі і втрати тепла внутрішньобудинкових мереж системи опалення будинку.
Відповідно до пунктів 2 та 6 частини другої статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в такому порядку: обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, визначається за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого нежитлового приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна) або за рішенням співвласників будівлі за іншим принципом, визначеним цією методикою. 
На виконання положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги», наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 затверджена Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (далі - Методика), у відповідності до якої розподіл всіх обсягів спожитих у багатоквартирному будинку комунальних послуг (у тому числі на опалення місць загального користування) здійснюється між всіма споживачами.
Відповідно до Методики розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг, та власниками майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано. 
Пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» встановлено, що відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будинку. 
Відповідно до пункту 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 808 «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг або за індивідуальними договорами з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг», позивачем видані наступні накази: наказ № 54 від 12.11.2021 «Про нарахування плати за абонентське обслуговування за послуги з централізованого холодного водопостачання»; наказ № 10 від 16.05.2022 «Про нарахування плати за абонентське обслуговування»; наказ № 61 від 04.12.2024 «Про нарахування плати за абонентське обслуговування споживачам І, ІІІ категорії».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.
Послуга з управління багатоквартирним будинком включає:
- утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо;
- купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;
- поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;
- комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Статтею 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).
Відповідно до пункту 3-1 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуг з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі вивезення побутових відходів за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладені за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо згідно з такими договорами передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.
Згідно з абз. 4 пункту 5 статті 13 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якщо протягом дії договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеного за результатами конкурсу, співвласники приймуть рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком або про обрання іншого управителя, співвласники мають право достроково розірвати такий договір, попередивши про це управителя, призначеного на конкурсних засадах, не пізніш як за два місяці до дня розірвання договору.
Відповідно до абз. 5 пункту 5 статті 13 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», у разі зміни форми управління багатоквартирним будинком або обрання іншого управителя виконавець послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій має здійснити остаточне нарахування плати за послуги відповідно до фактичних нарахувань та обсягів наданих послуг. 
Втім, як встановлено судом, у матеріалах справи відсутні докази направлення на адресу позивача письмового повідомлення про припинення договорів з Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» про надання послуг з утримання будинку з додержанням законодавчо встановленого строку.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог.
Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, також необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати - сплачений судовий збір. 
Також, представник позивача просить відшкодувати позивачу, понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. 
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» 5 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.
Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).
Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Слід зазначити, що адвокати, укладаючи із клієнтом договір про надання правової допомоги, мають вказувати перелік послуг, які будуть надаватися під час виконання такого договору. З приводу цього питання Верховний Суд у постанові по справі № 826/856/19 від 22.12.2018 зазначив, що «з розрахунку наданих адвокатом послуг вбачається, що певні його дії (зробити копії необхідних документів чи друк квитанцій) не потребують професійних навичок, а акт виконаних робіт містить вид послуг, що не були передбачені договором».
Таким чином, для можливості наступного відшкодування судових витрат слід ретельно підготувати договір про надання правової допомоги та передбачити, якими доказами будуть підтверджуватися надані адвокатом послуги.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
А отже, судом має братися до уваги досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг та чи відповідають вони ціні позову.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зважаючи на викладені норми, судом має братися до уваги досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг та чи відповідають вони ціні в розмірі 17645 грн. 15 коп.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі № 420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на те, що справа є незначної складності, розгляд справи в спрощеному провадженні, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням ціни позову, вважаю за можливе стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги на користь позивача в сумі 6 000,00 грн, що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи.
Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 3, 10, 11, 16, 509, 526, 610, 612, 625, 638, 642, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-23, 55, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274-279, 280-282, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
В И Р І Ш И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «НОВОСЕРВІС» (адреса: м. Київ, вул. Андрія Верхогляда, буд. 16, прим. 270, код ЄДРПОУ 33303255) заборгованість за житлово-комунальні послуги ( АДРЕСА_8 ) за період з 01.11.2020 по 31.03.2025 в розмірі 14 029 (чотирнадцять тисяч двадцять дев`ять) грн 28 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «НОВОСЕРВІС» (адреса: м. Київ, вул. Андрія Верхогляда, буд. 16, прим. 270, код ЄДРПОУ 33303255) суму судового збору у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «НОВОСЕРВІС» (адреса: м. Київ, вул. Андрія Верхогляда, буд. 16, прим. 270, код ЄДРПОУ 33303255) витрати за надання правової допомоги у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн 00 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено 20.07.2026 року.

Суддя           Тетяна ІЛЬЄВА