ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1413/26 | Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/11965/25 Категорія: 310040000 | Токова С. Є.
| Доповідач в апеляційній інстанції
| Фетісова Т. Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2026 року м. Черкаси :

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач | Фетісова Т. Л.
судді секретар за участі прокурора | Новіков О. М., Сіренко Ю. В. Любченко Т.М. Бутар В.С

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача - адвоката Бодашка О. О. на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.04.2026(повний текст складено 15.04.2026, суддя в суді першої інстанції Токова С. Є.) у цивільній справі за позовом  виконавчого комітету Черкаської міської ради як органу опіки та піклування м. Черкаси в інтересах малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

у вересні 2025 року орган опіки та піклування міста Черкаси в інтересах малолітнього ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, яким просив позбавити відповідача батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 всіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його утримання, на особовий рахунок дитини у відділенні державного Ощадного банку України, починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду та до повноліття дитини. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_1 . Батько дитини вважається безвісти зниклим з весни 2024 року.
У травні 2025 року до адміністрації Черкаської ЗОШ I-III ступенів № 2 звернулася гр. ОСОБА_4 із вимогою про тимчасове влаштування її онука ОСОБА_1 до КЗ «Черкаський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЧОР, оскільки мати дитини вживає алкогольними напоями, а сама вона за станом здоров`я не може доглядати за дитиною. Того ж дня працівники шкоди відвідали адресу проживання дитини, однак у зв`язку з перебуванням матері в алкогольному сп`янінні, поспілкуватись з нею не вдалось.
За інформацією Черкаського міського центру соціальних служб від 04.06.2025 випадок в родині малолітнього ОСОБА_1 класифіковано як складний, основними чинниками складних життєвих обставин є алкогольна залежність матері, низький батьківський потенціал, які негативно впливають на стан задоволення потреб дитини.
11.06.2025 малолітній поставлений на облік в Службі як такий, що перебуває в складних життєвих обставинах, а саме проживає в родині, де мати ухиляється від виконання батьківських обов?язків.
У червні 2025 року на засіданні Міждисциплінарної команди було встановлено, що мати не працює, продовжує зловживати алкогольними напоями, стипендію, яку отримує від держави на дитину в розмірі 30 000 грн, використовує на задоволення власних потреб. Громадянка ОСОБА_5 відвідує малолітнього в комунальному закладі, але оскільки планує найближчим часом поїхати на лікування до м. Вінниця, забрати сина додому найближчим часом не може.
31.07.2025 під час проведення рейду була відвідана адреса проживання родини ОСОБА_6 . На момент відвідування гр. ОСОБА_2 перебувала в стані алкогольного сп`янінння, на питання відповідати не могла, поводилася неадекватно та повідомила, що лікуватися не планує. Станом на 05.08.2025 мати до Служби із заявами щодо повернення сина не зверталася.
06.08.2025 на засіданні Комісії мати категорично заперечувала факт вживання нею алкогольних напоїв та повідомила про небажання влаштовуватись на роботу та про наміри забрати сина додому.
За таких обставин позивач вважає, що така поведінка відповідача свідчить про свідоме ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини та позбавлення її батьківських прав повністю відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_1 .
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.04.2026 позов задоволено. 
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь малолітнього ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , на його утримання, на особовий рахунок дитини у відділенні державного Ощадного банку України, починаючи з 03.09.2025 року та до повноліття дитини.
Стягнуто з ОСОБА_2 до Спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 3028,00 грн.
Малолітнього ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 передано органу опіки та піклування для подальшого влаштування.
Рішення суду обгрунтовано тим, що жодних реальних дій, спрямованих на зміну способу життя, подолання алкогольної залежності, а також на відновлення або підтримання відносин з дитиною, відповідач не вчиняє. Твердження матері про бажання спілкуватися з дитиною не відповідають дійсності та повністю спростовуються її фактичною поведінкою, яка має ознаки свідомого, тривалого та винного ухилення від виконання батьківських обов`язків, а тому суд прийшов до висновку вважає, що позов в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 підлягає до задоволення виходячи з найкращих інтересів дитини. 
Також, відповідно до ч. 2, 3 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Оскільки відповідач ухиляється від утримання дитини, суд прийшов до висновку про стягнення з неї аліментів. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції представник відповідача адвокат Бодашко О. О. подав 11.05.2026 засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, не відповідність висновків суду правовим висновкам Верховного Суду, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Вказує, що сторона відповідача, неодноразово наголошувала на тому, щоб суд вислухав позицію дитини та безпосередньо переконався у ставленні та відносинах, почуттях матері та сина, проте суд відмовився від такої можливості.
Зазначає, що судом не було враховано, що відповідач після відібрання дитини постійно цікавилась його місцем перебування, відвідувала його у дитячому будинку. Також не було враховано, що смерть чоловіка та батька дитини, який загинув під час виконання бойового завдання, стала надзвичайною життєвою трагедією для сім`ї. Суд не встановив, чи потребувала ОСОБА_2 психологічної допомоги, підтримки або соціального супроводу, натомість одразу застосував найсуворіший захід - позбавлення батьківських прав.
Також наголошує на тому, що судом не було доведено наявність винної поведінки матері.
Крім того, скаржник вказує на те, що суд не врахував зміни у поведінці та способі життя ОСОБА_2 , адже на момент прийняття рішення судом першої інстанції відповідач працювала; орендувала житло, проте у зв`язку із конфліктною ситуацією із орендодавцем, вимушена була змінити місце проживання; припинила вживання алкоголю; прагнула відновити стосунки із сином; намагалась створити і створювала належні умови для проживання сина.
Скаржник також посилається на те, що орган опіки та піклування перешкоджав спілкуванню матері з дитиною.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Залучений до участі в розгляді даної справи прокурор Бутар В.С. в судовому засіданні просила суд відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає, що позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_1 в даному випадку повністю відповідає якнайкращим інтересам дитини.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 12.02.2014 відділом ДРАЦС по Соснівському району міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ( а.с. 11).
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу, виданого 19.08.2023 ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_6 ( а. с. 13).
Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , батько дитини ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 82).
За інформацією Черкаського міського центру соціальних служб від 04.06.2025 випадок в родині малолітнього ОСОБА_1 класифіковано як складний, основними чинниками складних життєвих обставин є алкогольна залежність матері, низький батьківський потенціал, які негативно впливають на стан задоволення потреб дитини.
Відповідно до характеристики учня загальноосвітньої школи № 2 ЧМР Черкаської області ОСОБА_1 мати приділяє недостатню увагу вихованню сина. Соціально-психологічний клімат у родині несприятливий, що негативно впливає на розвиток дитини. Мати має нестабільний емоційний стан, що проявляється в агресивній поведінці, байдужа до освітніх та особистісних потреб дитини. Виховний процес к сім`ї порушений. Зі слів бабусі мати ОСОБА_8 зловживає алкоголем (а.с.21).
12.06.2025 малолітній ОСОБА_1 взятий на облік в Службі у справах дітей Черкаської міської ради, як такий, що перебуває в складних життєвих обставинах, а саме проживає в родині, де мати ухиляється від виконання батьківських обов?язків ( а.с. 17).
У червні 2025 року на засіданні Міждисциплінарної команди було встановлено, що мати не працює, продовжує зловживати алкогольними напоями, стипендію, яку отримує від держави на дитину в розмірі 30 000 грн, використовує на задоволення власних потреб. Громадянка ОСОБА_5 відвідує малолітнього в комунальному закладі, але оскільки планує найближчим часом поїхати на лікування до м. Вінниця, забрати сина додому найближчим часом не може. Члени команди погодилися надати матері термін для проходження лікування та повернутися до розгляду питання повернення малолітнього на виховання у родину матері на засіданні Комісії, яке відбудеться 06.08.2025.
31.07.2025 під час проведення рейду за адресою проживання гр. ОСОБА_9 остання перебувала в стані алкогольного сп`яніння, поводилася неадекватно, повідомила, що лікуватися не планує.
Станом на 05.08.2025 мати до Служби із заявами щодо повернення сина не зверталася.
06.08.2025 на засіданні Комісії мати категорично заперечувала факт вживання нею алкогольних напоїв та повідомила що не має небажання та необхідності влаштовуватись на роботу та заявила про наміри забрати сина додому.
22 серпня 2025 року з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Черкаської міської ради від 06.08.2025 № 13/29, органом опіки та піклування м. Черкаси складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянку ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 7-9).
Позивач у справі вважає, що мати дитини не бере належної участі в утриманні та вихованні дитини, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставами для позбавлення її батьківських прав.
Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи. Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі, мають таке правове регулювання.
Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Згідно ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.
У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти - інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, а також в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Також у ст.7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частинами 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (про що стверджує позивач у цій справі); 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
За положенням частини 6 статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України року встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 цієї ж статі - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
ВС у справі №459/3411/18 в постанові від 29.09.2021 вказав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. 
Верховний Суд у постанові від 15.05. 2019 року у справі № 661/2532/17 звертав увагу, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.
Також у постанові від 27.01.2021 у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав, що лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.
У постанові від 29.09. 202 у справі № 459/3411/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідачки проти позбавлення її батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та надавши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позов підлягає до задоволення, оскільки з наданих позивачем доказів у суду є всі підстави вважати, що відповідачка ухиляється від виконання нею своїх батьківських обов`язків. 
Незважаючи на надану можливість змінити поведінку та ставлення до виконання батьківських обов`язків, належних висновків відповідачем зроблено не було.
З матеріалів даної справи та пояснень стороні вбачається, що родина відповідачки була поставлена на облік як така, що перебуває в складних життєвих обставинах через ухиляння матері від виконання своїх обов`язків, з нею проводилася Службою у справах дітей відповідна робота та матір повідомлено під розписку про необхідність працевлаштуватися, створити належні умови для проживання дитини та припинити зловживати алкоголем. Однак дані умови відповідачем виконано не було.
Відповідно, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував зміни у поведінці та способі життя ОСОБА_2 , яка на момент прийняття рішення працювала, орендувала житло, припинила вживання алкоголю і створювала належні умови для проживання сина.
Так, в рішенні суду першої інстанції вказано про те, що час перебування справи в суді, відповідач повідомляла, що працевлаштувалась проте, жодних належних доказів працевлаштування суду не надала.
Долучені до справи представником відповідача адвокатом Бодашко О.О. фотокартки орендованої квартири, як на підтвердження створення належних умов для проживання дитини не містять будь-якої інформації на спростування доказів органу опіки та піклування щодо ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема щодо неналежних умовах проживання дитини. Як було встановлено в судовому засіданні така оренда мала лише тимчасовий характер, оскільки відповідач не здійснила повну оплату, відповідно, договір оренди був розірваний.
Також судом вживались заходи щодо надання відповідачу часу для можливості створити належні умови проживання дитини, виходячи із її матеріального стану, а саме отримання допомоги від держави у зв`язку із тим, що батько дитини отримав статус зниклого безвісті, а потім - загинув. Жодних доказів про придбання меблів, проведення ремонту квартири, в яку має повернутись неповнолітній ОСОБА_1 суду не надано. Натомість, як пояснила в судовому засіданні в суді першої інстанції представник позивача при відвідуванні квартири, де проживав малолітній ОСОБА_1 , встановлено, що у дитини відсутнє навіть окреме спальне місце.
Колегія суддів зауважує, що з моменту винесення судом першої інстанції рішення у справі, а саме з 06.04.2026, по момент розгляду даної справи апеляційним судом - 02.09.2026 минуло майже п`ять місяців, однак за цей час жодних доказів того, що вона працевлаштувалася, орендувала чи придбала достойне житло для проживання з дитиною, отримала консультацію лікаря- нарколога, який би підтвердив те, що вона повністю здорова, до суду апеляційної інстанції в підтвердження вимог своєї скарги стороною відповідача надано не було. 
Пояснення сторони апелянта про те, що вона працює на тимчасових неофіційних підробітках та співмешкає з інших чоловіком в орендованому ним житлі, отже на її думку вона створила повністю всі умови для проживання з нею дитини та усунула ті зауваження, які до неї ставилися Службою у справах дітей, без належного доказового підтвердження цих доводів колегія суддів сприймає критично.
Колегія суддів при цьому погоджується з думкою органу опіки та піклування про те, що відповідачка повинна мати офіційне і постійне місце роботи для належного матеріального забезпечення дитини, яка звертаючись з особистою заявою про поміщення його до притулку, вказував як причину, що він голодний і мати не працює.
Також, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 у справі № 308/10666/22 зазначив, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів. 
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, зокрема під час вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Водночас згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.
Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню справи. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. 
Суд першої інстанції не викликав саму дитину в судове засіданні за рекомендацією спеціаліста органу опіки та піклування, оскільки дитина має декілька медичних діагнозів через які має відставання у фізичному та інтелектуальному розвитку, тривожна та на даний час тільки почала адаптуватися до нового середовища і заспокоюватися, тому виклик його безпосередньо до залу судового засідання негативно позначиться на його самопочутті.
Таким чином колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно не вислухав позицію дитини щодо питання позбавлення відповідача батьківських прав, адже вирішальними для суду завжди залишаються найкращі інтереси дитини (безпека, утримання, виховання), а не лише її слова.
Натомість органом опіки та піклування було ініційовано відібрання та надання до суду апеляційної інстанції письмових пояснень безпосередньо від дитини ОСОБА_1 з приводу даного спору, з яких вбачається, що дитина цілком задоволена своїм проживанням в прийомній родині, що в нього з`явилася сім`я, де про нього піклуються і люблять, за весь час проживання у родині його мати не відвідувала, і він би хотів повернутися до неї лише у випадку припинення зловживання алкогольними напоями. 
З пояснень представника позивача вбачається той факт, що відповідачка ОСОБА_2 дійсно відвідувала дитину під час її знаходження в притулку, який знаходиться неподалік від її місця проживання, та приносила з собою солодощі. Також вона приходила до сина і в приватну школу «Софія», де наразі навчається ОСОБА_10 , однак він до неї на зустріч не вийшов, оскільки соромився її стану. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач регулярно відвідувала сина у закладі та підтримує з ним зв`язок, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, адже сам по собі факт відвідування дитини у закладі не свідчить про належне виконання батьківських обов`язків, оскільки ці обов`язки полягають не лише у підтриманні емоційного контакту з дитиною, а й у створенні безпечних та належних умов для її життя, виховання і розвитку.
Також представник органу опіки і піклування пояснила, що оскільки дитина має медичні діагнози, відповідно, потребує уваги відповідних спеціалістів для того, щоб їх подолати, заповнити прогалини в навчанні та компенсувати вади розвитку, що він наразі отримує в приватній школі «Софія», яку почав відвідувати під час проживання в прийомній родині.
Також колегія суддів критично відноситься до тверджень сторони апелянта про те, що дитину поміщено в прийому сім`ю з метою незаконного заволодіння батьком-вихователем належною дитині часткою коштів від 15 млн гривень допомоги від держави в зв`язку з загибеллю батька, яку на даний час оформлює відповідачка, на відміну від матері дитини, яка має намір розпорядитися коштами в інтересах сина, оскільки вказані обставини не підтвердженими належними доказами, отже є надуманими. Більш того, згідно до вимог чинного законодавства, всі дії по розпорядженню майном дитини у даному випадку будуть відбуватися лише за згодою органу опіки та піклування.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки містять посилання на факти, що були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної оцінки та додаткового правового аналізу не потребують.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_1 , оскільки її поведінка свідчить про свідоме та тривале ухилення від виконання батьківських обов`язків.
У той же час, колегія суддів вважає за доцільне роз`яснити відповідачу положення ст. 169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття.
Щодо стягнення аліментів колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом ( ч.1 ст.183 СК України).
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідач є особою працездатного віку, відомості про незадовільний стан здоров`я та матеріальне становище не надала, участі у матеріальному забезпеченні дитини не приймає, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на особовий рахунок дитини у відділенні державного Ощадного банку України починаючи з 03 вересня 2025 року та до повноліття дитини.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.04.2026у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.
На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в  :

апеляційну скаргу - відхилити.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.04.2026у даній цивільній справі - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.
Повну постанову складено 04.09.2026.

Суддя-доповідач

Судді