Справа № 278/972/25 

В И Р О К 
Іменем України 

08 липня 2026 року        м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді   ОСОБА_1 ,
з участю секретаря   ОСОБА_2 ,
прокурора   ОСОБА_3 ,
обвинуваченого  ОСОБА_4 ,
захисника    ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження стосовно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, Житомирської області, громадянина України, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , із вищою освітою, непрацюючого, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, не судимого, 
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК),

в с т а н о в и в:

29 листопада 2024 року близько 16 год. ОСОБА_4 на власному автомобілі марки «КІА», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » надавав послуги таксі ОСОБА_6 по його перевезенню із м. Житомир в с. Пряжів вул. Шевченка, 108, Житомирського району та області. Під час виходу із передніх пасажирських дверей вказаного автомобіля ОСОБА_6 забув власний мобільний телефон марки «Tecno» моделі «Camon 18 CH6n 6/128 Gb», який залишився всередині салону автомобіля, після чого направився додому.
Під час руху в напрямку м. Житомира, на околиці с. Пряжів Житомирського району та області ОСОБА_4 виявив мобільний телефон марки «Tecno» моделі «Camon 18 CH6n 6/128 Gb», який належить ОСОБА_6 , та який останній забув в салоні вказаного автомобіля марки «КІА». В цей же день, час та місці у ОСОБА_4 виник умисел на таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану.
Реалізуючи цей умисел, ОСОБА_4 , достовірно маючи змогу встановити власника вказаного мобільного телефону та повернути його, цього не зробив, після чого шляхом вільного доступу взяв мобільний телефон марки «Tecno» моделі «Camon 18 CH6n 6/128 Gb», вартістю 5 583 грн. 20 коп., та таким чином таємно викрав вказаний телефон, з яким місце вчинення кримінального правопорушення залишив, розпорядившись ним на власний розсуд.
Обвинувачений ОСОБА_4 вину в інкримінованому діянні не визнав та показав, що неофіційно співпрацює із трьома службами таксі, надаючи послуги з перевезення пасажирів власним автомобілем. Наприкінці листопада 2024 року в обідній час через службу таксі прийняв замовлення у м. Житомирі на перевезення. Обвинувачений прибув на виклик, але пасажири просили його зачекати, на що обвинувачений перетелефонував оператору та просив скасувати замовлення та збирався від`їжджати. В цей час до автомобіля підійшли двоє осіб, які повідомили, що саме вони замовляли послугу, до автомобіля обвинуваченого на переднє пасажирське сидіння сів ОСОБА_6 , після чого ОСОБА_4 відвіз його до с. Пряжів та продовжив працювати до самого вечора. На другий день близько 12 год. підвозив жінку, яка у передніх пасажирських дверцятах автомобіля обвинуваченого виявила мобільний телефон, який був повністю розряджений, виходячи з автомобіля дістала та віддала телефон обвинуваченому. Обвинувачений залишив телефон при собі та відвіз його додому, віддав племіннику ОСОБА_7 , який проживає разом з обвинуваченим, та сказав племіннику, щоб він поставив телефон на зарядку, можливо хтось буде телефонувати на нього, після чого далі поїхав працювати та забув про телефон близько на 5-7 днів. Як з`ясувалось згодом, ОСОБА_7 скинув налаштування телефону до заводських налаштувань та поставив свою сім-карту, після чого на цей телефон зателефонували працівники поліції з приводу його втрати. Тоді обвинувачений разом із ОСОБА_7 під`їхали до відділу поліції, надали письмові пояснення та повернули телефон. Обвинувачений уточнив, що дзвінків на цей телефон не чув, сам ним не користувався, особисто звертався до служби таксі стосовно втраченого телефону, однак йому повідомили, що жодних повідомлень про втрату телефону їм не надходило, племінник з власної ініціативи скинув налаштування та змінив сім-карту, ОСОБА_4 просив лише його зарядити. Умислу присвоїти забутий потерпілим телефон обвинувачений не мав.
Окрім показань обвинуваченого, судом було досліджено всі надані сторонами докази, кожен з яких оцінено з точки зору належності, допустимості й достовірності.
Так, потерпілий ОСОБА_6 показав, що того дня перебував у стані алкогольного сп`яніння, близько 16 год. їхав на таксі з м. Житомира до с. Пряжів. Приблизно через 30 хвилин після прибуття додому виявив, що втратив мобільний телефон. Після цього зі свого іншого телефону 2–3 рази телефонував на втрачений номер, однак відповіді не отримав, зауважив, що на беззвучний режим телефон ніколи не ставив. Згодом виклики перестали проходити. Перед цим телефон сигналізував про низький рівень заряду батареї, а після кількох спроб додзвонитися був уже вимкнений. До служби таксі або безпосередньо до водія, який його підвозив, з приводу втрати телефону не звертався, оскільки спочатку вважав, що загубив його десь вдома. Жодних претензій до обвинуваченого не має, на суворості не наполягав. 
Свідок ОСОБА_7 , який є племінником обвинуваченого, показав, що одного дня його дядько ОСОБА_4 , який працює в таксі, в житлі якого проживає свідок, повернувся з роботи та надав йому мобільний телефон, який, за його словами, було загублено кимось із пасажирів у його автомобілі. При цьому дядько просив лише зарядити цей телефон. Свідок поклав телефон в комод та забув про нього, таким чином телефон пролежав в комоді біля тижня. В цей час власний телефон свідка вийшов з ладу, тому він зарядив наданий дядьком телефон і з метою власного використання відновив на ньому заводські налаштування, вийняв наявну в ньому сім-карту та вставив свою. Через деякий час на цей телефон зателефонували працівники поліції з приводу його втрати. На уточнюючі запитання з приводу показань свідка, наданих під час досудового розслідування, про те, що дядько надав йому телефон у користування свідок повідомив, що надавав їх у розгубленому стані, але після консультації з адвокатом на наступний день повторно приїхав до поліції і надав «нормальні» показання.
11.12.2022 о 12 год. 04 хв. від потерпілого ОСОБА_6 надійшло повідомлення на службу 102 про те що, 29.11.2024 в с. Пряжів Житомирського району та області, в автомобілі таксі у нього таємно викрали мобільний телефон марки «Техно» в корпусі білого кольору, у крадіжці підозрює водія таксі (рапорт чергового Відділу поліції № 1 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області від 11.12.2024). 
Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 11.12.2024 ОСОБА_6 просить встановити та притягнути до кримінальної відповідальності водія таксі, який 29.11.2024 близько 16 год. підвозив заявника з м. Житомира у с. Пряжів і під час поїздки таємно заволодів його мобільним телефоном.
16.12.2024 ОСОБА_7 в кімнаті для проведення слідчих дій ВП № 1 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області, що за адресою м. Житомир, вул. Покровська 88, добровільно видав телефон марки «Tenco» моделі «Camon» із двома сімкартами, при цьому вказавши, що даний телефон забули в машині його дядька – ОСОБА_4 клієнти, та який в свою чергу надав дозвіл на користування даним телефоном. 
Згідно із чеками ТОВ «ІТМ МАРКЕТ» телефон марки «Tecno» моделі «Camon 18 CH6n 6/128 Gb» було придбано 22.10.2024 за 4200 грн.
Відповідно до висновку товарознавчої експертизи від 24.12.2024 № СЕ-19/106-24/18604-ТВ ринкова вартість мобільного телефону торгівельної марки «Tecno» моделі «Camon 18(CH6n) 6/128 Gb», бувшого у експлуатації, станом на 29.11.2024 становила 5 583,20 грн.
З наданої стороною захисту відповіді ТОВ «ТАКСІ 579» від 17.01.2025 вбачається, що ОСОБА_6 до цієї служби таксі у період з 29.11.2024 по 8.12.2024 з приводу втрати телефона не звертався, відомості про маршрут з кінцевою точкою перевезення вул. Шевченка 108 с. Пряжево з використанням автомобіля КІА НОМЕР_1 також відсутні.
Сторона захисту просила виправдати обвинуваченого, посилаючись на відсутність умислу в обвинуваченого на крадіжку телефона, оскільки він не знав, яка конкретно особа залишила цей телефон в його автомобілі, шукав цю особу через службу таксі, а племіннику надав цей телефон виключно для його зарядки. 
Проте за усталеною практикою Верховного Суду (постанови від 2.10.2018 у справі № 686/23920/16-к, від 6.11.2018 у справі № 127/3792/16-к, від 18.07.2019 року у справі № 761/31918/14-к; від 21.08.2025 № 688/2554/22) крадіжка – це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.
Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала кому належить це майно, мала підстави вважати де знаходиться власник речі й усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.
Якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, у таких випадках слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником: у подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним.
На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.
Таким чином, виявивши мобільний телефон у салоні транспортного засобу, тобто обмеженому просторі, його водій має усвідомлювати, що цей телефон не вийшов фактично із володіння власника, а лише забутий ним, і згодом власник цієї речі буде її шукати. 
Обвинувачений показав, що про наявність телефону в салоні його автомобіля дізнався лише на наступний день, коли його виявила пасажирка. Проте такі показання обвинуваченого суперечать показанням потерпілого, який зазначав, що виявив відсутність телефона приблизно через 30 хвилин після поїздки, і одразу почав на нього дзвонити, при цьому телефон на так званому «беззвучному» режимі не перебував, що свідчить про те, що обвинувачений у відносно короткий проміжок часу знав про наявність чужого мобільного телефону у салоні його автомобіля. 
Крім того, відповідно до підп. 9 п. 150 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 № 176, виконання яких для водія таксі є обов`язковим в силу ст. 40 Закону України «Про автомобільний транспорт», водій таксі зобов`язаний передавати забуті речі у міський стіл знахідок. Таким чином, обвинувачений, надаючи послуги водія таксі і виявивши у салоні свого автомобіля загублені речі, в силу наведеної норми не мав права залишати їх собі, а тим більше передавати їх стороннім особам. 
Показання обвинуваченого про те, що він нібито звертався до служби таксі з особи, яка можливо шукала залишений в його автомобілі мобільний телефон, не підтверджуються іншими доказами. До того ж, обвинувачений пояснював, що співпрацював тоді із трьома службами таксі, а звернувся лише до однієї, із якою був зв`язок, проте із наданої захисником відповіді служби таксі вбачається, що ця служба не приймала замовлення, за яким обвинувачений надавав послуги ОСОБА_6 , отже, власник телефону і не міг його шукати через цю службу. До інших служб таксі обвинувачений не звертався, і будь-яких заходів до ідентифікації власника забутого телефону не вчинив, що в сукупності з іншими обставинами (одразу передав телефон своєму племіннику, який «скинув» його до заводських налаштувань, знищивши тим самим наявну в ньому інформацію) свідчить про наявність в обвинуваченого умислу на заволодіння телефоном потерпілого. 
Таким чином суд вважає, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні вищезазначеного діяння доведена, і кваліфікує його за ч. 4 ст. 185 КК як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене у мовах воєнного стану.
При призначенні покарання відповідно до ст. 65 КК суд враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК, є тяжким корисливим злочином, обвинувачений вчинив один епізод такого діяння, внаслідок якого шкода потерпілому відшкодована в повному обсязі.
ОСОБА_4 не судимий, одружений, має на утриманні неповнолітню доньку, непрацюючий, за місцем проживання характеризується нейтрально як особа, на яку відсутні компрометуючі матеріали. 
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнає добровільне відшкодування завданої шкоди, оскільки телефон було добровільно повернуто потерпілому, останній жодних претензій до обвинуваченого не має. Обставин, що обтяжують йому покарання, не встановлено.
З урахуванням наведеного, безальтернативного характеру санкції ч. 4 ст. 185 КК щодо виду покарання, суд призначає обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі. Разом з цим, зважаючи на відсутність обтяжуючих та наявність пом`якшуючої покарання обставини, позицію потерпілого, який претензій до обвинуваченого не має і на суворості не наполягав, враховуючи відомості про особу обвинуваченого (не судимий, має інвалідність ІІІ групи, утримує неповнолітню дитину), суд дійшов висновку, що обвинувачений не є суспільно небезпечним, і його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, а тому на підставі ст. 75 КК звільняє його від відбування покарання з випробуванням, що буде достатнім для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Цивільний позов не пред`явлено.
Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, підлягають стягненню з обвинуваченого.
Підстав для обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу не вбачається.
Керуючись ст. ст. 369-371, 373-374 КПК, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_4  визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст. 75 КК звільнити  ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням протягом двох років іспитового строку, якщо він протягом визначеного судом строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК зобов`язати  ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти цей орган про зміну місця проживання, а при працевлаштуванні – роботи. 
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1591 (тисячу п`ятсот дев`яносто одну) грн 80 коп. процесуальних витрат на залучення експерта при проведенні судової товарознавчої експертизи.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
На вирок може бути подана апеляція до Житомирського апеляційного суду через Житомирський районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення копії вироку
Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, а також направити потерпілому не пізніше наступного дня після ухвалення. Захисник має право отримати копію вироку в суді.

Суддя          ОСОБА_1