Справа № 953/4224/25
н/п 2/953/230/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 липня 2026 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі Головуючого - судді Губської Я.В.,за участю секретаря судових засідань – Мисниченко Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (61037, м.Харків, вул.Мефодіївська, 11) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), третя особа ОСОБА_3  про стягнення заборгованості за послуги за опалення та гарячу воду,-
ВСТАНОВИВ:
Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, посилаючись на те, що відповідач є споживачем послуг, які надавалися за адресою:  АДРЕСА_1 , однак належним чином обов`язок щодо їх оплати не виконувала.
Позивач просив стягнути заборгованість у загальному розмірі 240 999,11 грн, яка, відповідно до розрахунку, складається із:
- 230 143,33 грн – заборгованість за послугу з постачання теплової енергії (з урахуванням послуги з централізованого постачання гарячої води до 01.01.2022) за період з 01.01.2013 по 28.02.2025;  - 756,36 грн – плата за абонентське обслуговування за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 28.02.2025; 
- 4 940,62 грн – заборгованість за послугу з постачання гарячої води за період з 01.01.2022 по 28.02.2025; 
- 562,32 грн – плата за абонентське обслуговування за індивідуальним договором про надання послуги з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 28.02.2025; 
- 3 468,48 грн – плата за технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 по 28.02.2025; 
- 1 128,00 грн – плата за технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання за період з 01.07.2022 по 28.02.2025. 
В обґрунтування позову КП «Харківські теплові мережі» зазначає, що є виконавцем відповідних житлово-комунальних послуг, які надавалися до квартири за вказаною адресою, а відповідач, будучи споживачем таких послуг, своєчасно їх не сплачувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова від 12.05.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін.
Представник позивача просила проводити розгляд справи за їх відсутності, а позовні вимоги задовольнити повністю.
21.07.2025 на адресу суду відповідач ОСОБА_1 подала письмовий відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позову. У відзиві зазначила, що ще у 2012 році втратила право власності на квартиру, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2012 року її було виселено зі спірного житла, а постановою державного виконавця від 28 травня 2013 року виконавче провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду. Крім того, відповідач посилалася на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2023 року у справі №953/3743/23, яким, на її думку, вже встановлено обставини щодо припинення її права власності, відсутності користування квартирою та переходу права власності до інших осіб. Також відповідач просила застосувати позовну давність до вимог позивача.
05 серпня 2025 року відповідач на адресу суду подала заяву про залучення в якості співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ,
13 серпня 2025 року представник позивача звернулася до суду із клопотанням про залучення до участі у справі як ОСОБА_4 , посилаючись на те, що саме він є власником квартири АДРЕСА_2 , до якої позивачем надавалися житлово-комунальні послуги.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2025 року клопотання представника позивача задоволено повністю, клопотання відповідача задоволено частково та залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_2 , залучено в якості третьої особи ОСОБА_3 .
Після залучення співвідповідача судом забезпечено реалізацію його процесуальних прав, передбачених статтями 43, 49, 178 ЦПК України, надано можливість ознайомитися з матеріалами справи, подати відзив, письмові пояснення та докази.
07.04.2025 відповідач через систему «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи зі її відсутності.
Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3статті 129 Конституції Українивизначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6Конвенціїпрозахист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з наданням Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, абонентського обслуговування та технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання і гарячого водопостачання до квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_3 , та невиконанням обов`язку щодо їх оплати.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
За змістом статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати належне йому майно, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правові та організаційні засади надання житлово-комунальних послуг визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 цього Закону індивідуальним споживачем є власник (співвласник) нерухомого майна або інша особа, яка за згодою власника користується об`єктом нерухомого майна та отримує житлово-комунальну послугу.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами (тарифами), встановленими відповідно до законодавства, у строки, визначені договорами.
Частинами першою, другою статті 9 зазначеного Закону передбачено, що споживач здійснює оплату житлово-комунальних послуг щомісяця, якщо інший порядок не визначено договором.
Таким чином, обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг виникає у особи, яка є споживачем таких послуг, а не виключно у особи, яка зареєстрована у відповідному житловому приміщенні.
Позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, посилався на положення частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до яких дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються житлово-комунальними послугами нарівні зі споживачем та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати таких послуг.
Разом із тим суд звертає увагу, що наведена норма підлягає застосуванню лише за умови встановлення факту проживання або користування особою відповідним житлом та отримання нею житлово-комунальних послуг.
Сам по собі факт реєстрації місця проживання не є достатньою правовою підставою для покладення на особу обов`язку зі сплати заборгованості, якщо судом встановлено, що така особа не є власником житла, фактично ним не користується та не перебуває у договірних правовідносинах із виконавцем житлово-комунальних послуг.
Такий підхід узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, який виходить із того, що при вирішенні спорів про стягнення плати за житлово-комунальні послуги суд повинен встановити належного боржника, дослідити правову підставу виникнення відповідного обов`язку та з`ясувати, хто саме був споживачем послуг у спірний період.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ще до виникнення значної частини заявленої до стягнення заборгованості втратила право власності на спірну квартиру, а після виконання рішення суду про виселення фактично припинила користування житлом.
Водночас ОСОБА_2 набув право власності на квартиру 27 квітня 2017 року, що підтверджується належними письмовими доказами та не спростовано жодним учасником справи.
Отже, саме з моменту набуття права власності на квартиру ОСОБА_2 набув статусу індивідуального споживача житлово-комунальних послуг, які надавалися позивачем до зазначеного об`єкта нерухомості, а відтак і обов`язок щодо їх оплати.
При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої перехід права власності на нерухоме майно сам по собі не означає переходу до нового власника обов`язку зі сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги, що виникла до набуття ним права власності, якщо інше прямо не встановлено законом або договором.
Позивачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив про прийняття ОСОБА_2 обов`язку зі сплати заборгованості, що утворилася до набуття ним права власності, або про існування передбачених законом підстав для покладення на нього такого обов`язку.
Водночас щодо ОСОБА_1 позивач не довів, що після втрати нею права власності та фактичного вибуття із спірного житла вона залишалася споживачем житлово-комунальних послуг чи користувалася ними у спірний період.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Оскільки таких доказів щодо ОСОБА_1 суду не подано, підстав для покладення на неї відповідальності за заявленою заборгованістю суд не вбачає.
Вирішуючи спір, суд виходить із того, що відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. За змістом статті 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, що підтверджують наявність у відповідача обов`язку зі сплати заявленої до стягнення заборгованості.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову, посилалася на те, що ще у 2012 році втратила право власності на спірну квартиру, а рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2012 року була виселена із житлового приміщення. Зазначене рішення було виконано у примусовому порядку, про що свідчить постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 28 травня 2013 року. Крім того, відповідач зазначала, що з 27 квітня 2017 року власником квартири є ОСОБА_2 , який і повинен нести обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг.
На підтвердження зазначених доводів відповідач посилалася, зокрема, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2023 року у справі № 953/3743/23.
Із рішення Київського районного суду м. Харкова у справі № 953/3743/23 вбачається, що судом уже були встановлені обставини щодо припинення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, її виселення із зазначеного житлового приміщення та подальшого переходу права власності на квартиру до інших осіб, зокрема до ОСОБА_2 .
Зазначені фактичні обставини сторонами у даній справі не спростовані, а тому відповідно до статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.
Досліджені у даній справі докази також підтверджують, що після виконання рішення про виселення ОСОБА_1 фактично не проживала у спірній квартирі, не користувалася житлово-комунальними послугами, не здійснювала володіння чи користування зазначеним житлом та не перебувала у договірних правовідносинах із КП «Харківські теплові мережі».
При цьому позивачем не подано жодного належного і допустимого доказу, який би свідчив про протилежне.
Водночас судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу та відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру з 27 квітня 2017 року належить ОСОБА_2 .
Саме після встановлення зазначених обставин представник позивача 13 серпня 2025 року звернувся до суду із клопотанням про залучення ОСОБА_2 до участі у справі як співвідповідача, яке ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року було задоволено.
Суд зазначає, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду визначення відповідача є правом позивача, тоді як встановлення належності відповідача та перевірка обґрунтованості пред`явлених до нього вимог є обов`язком суду під час розгляду справи по суті. Якщо під час розгляду справи встановлено, що обов`язок виконати спірне зобов`язання покладається на іншу особу, суд після залучення такої особи до участі у справі вирішує спір щодо належного відповідача, одночасно відмовляючи у позові до особи, яка не є носієм відповідного матеріально-правового обов`язку.
Оцінивши всі докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що КП «Харківські теплові мережі» не довело існування у ОСОБА_1 обов`язку зі сплати вартості житлово-комунальних послуг за заявлений у позові період.
Водночас матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири, до якої позивачем надавалися житлово-комунальні послуги, а тому саме він є належним відповідачем у даному спорі в частині вимог щодо оплати послуг, нарахованих після набуття ним права власності.
Разом із тим суд враховує, що позивач заявив до стягнення заборгованість, нараховану починаючи з 01 січня 2013 року, тоді як ОСОБА_2 набув право власності лише 27 квітня 2017 року.
За відсутності доказів прийняття ним обов`язку зі сплати заборгованості попереднього власника або іншої передбаченої законом підстави для переходу такого обов`язку, суд доходить висновку, що вимоги про стягнення заборгованості, яка виникла до переходу права власності до ОСОБА_2 , задоволенню не підлягають.
Водночас позивачем доведено факт надання житлово-комунальних послуг після набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру, а також підтверджено розмір заборгованості за цей період наданим розрахунком, правильність якого відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За статтею 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а здійснення права власності покладає на власника відповідні обов`язки.
Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість за послугу з постачання теплової енергії (з урахуванням гарячої води до 01.01.2022) за період з квітня 2017 року по 28 лютого 2025 року становить 180 948,43 грн.
Крім того, за матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості:
756,36 грн – плата за абонентське обслуговування за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 28.02.2025;
4 940,62 грн – заборгованість за послугу з постачання гарячої води за період з 01.01.2022 по 28.02.2025;
562,32 грн – плата за абонентське обслуговування за індивідуальним договором про надання послуги з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 28.02.2025;
3 468,48 грн – плата за технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 по 28.02.2025;
1 128,00 грн – плата за технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання за той самий період.
Вказані складові заборгованості нараховані за період, коли ОСОБА_2 був власником спірної квартири та мав статус індивідуального споживача житлово-комунальних послуг.
За таких обставин суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню лише в частині стягнення з ОСОБА_2 191 804,21 грн, що складається із зазначених вище сум.
Згідност. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Згідно з ч. 1ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 13, 15, 16, 76-78, 81, 141, 223, 263, 265, 280, 282 ЦПК України, ст.ст. 526, 625 ЦК України, ст. 68 ЖК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», суд,-
УХВАЛИВ :
Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі»  про стягнення заборгованості за послуги за опалення та гарячу воду – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (61037, м.Харків, вул.Мефодіївська, 11) суму заборгованості за послуги за опалення та гарячу воду в розмірі 191804,21 коп., за період з 01.04.2017 по 28.02.2025, з яких 180948,43 грн. за послугу з постачання теплової енергії (з урахуванням гарячої води до 01.01.2022) за період з 01.04.2017 по 28.02.2025; 756,36 грн. за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 28.02.2025;4940,62 грн. за послугу з постачання гарячої води за період з 01.01.2022 по 28.02.2025; 562,32 грн. за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 28.02.2025; 3468,48 грн. за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 по 28.02.2025; 1128,00 грн. за послугу з технічного обслуговування внутрішньо будинкових систем постачання гарячої води за період з 01.07.2022 по 28.02.2025.
Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (61037, м.Харків, вул.Мефодіївська, 11) судовий збір в розмірі 2299,13 грн. 
В іншій частині позовних вимог - відмовити. 
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення скороченого рішення.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 
Суддя : Я. В. Губська