П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/3056/26-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Григораш Віталій Олександрович 
Суддя-доповідач - Залімський І. Г. 
14 вересня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Залімського І. Г. 
суддів: Мацького Є.М.  Сушка О.О. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про заборона вчиняти дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (Резерв+) даних про порушення правил військового обліку ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 виключити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (Резерв+) дані про порушення ОСОБА_1 , правил військового обліку та інформації про розшук;
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають в повторному взятті на військовий облік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 зняти ОСОБА_1 з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_1 та внести відповідні відомості про це до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (Резерв +);
До вирішення судом питання про відкриття провадження у справі до Чернівецького окружного адміністративного суду позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом:
- зупинення, до набрання законної сили рішенням суду у даній справі, дію відомостей, внесених ІНФОРМАЦІЯ_1 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (Резерв+) стосовно ОСОБА_1 , щодо: порушення правил військового обліку; не проходження (відмови від проходження) ВЛК; розшуку; необхідності доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
- заборони, до набрання законної сили рішенням суду у даній справі, ІНФОРМАЦІЯ_1 вносити до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (Резерв+) будь-які нові відомості, а також змінювати, доповнювати чи актуалізовувати внесені відомості стосовно ОСОБА_1 , щодо: порушення правил військового обліку; не проходження (відмови від проходження) ВЛК; розшуку; необхідності доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
- заборони, до набрання законної сили рішенням суду у даній справі, органам та підрозділам Національної поліції України, а також будь-яким територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки здійснювати адміністративне затримання, доставлення, супроводження, утримання або будь-які інші дії, пов`язані з примусовим доставленням ОСОБА_1 , до будь-якого територіального центру комплектування та соціальної підтримки на підставі відомостей, внесених ІНФОРМАЦІЯ_1 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо: порушення правил військового обліку; не проходження (відмови від проходження) ВЛК; розшуку; необхідності доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
- заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 направляти до органів Національної поліції України будь-які нові звернення, повідомлення, вимоги чи інші документи щодо розшуку, адміністративного затримання або доставлення ОСОБА_1 , до будь-якого територіального центру комплектування та соціальної підтримки до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 17.06.2026 відмовлено у задоволенні вказаної заяви про забезпечення позову.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до необґрунтованої відмови у забезпеченні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що наявна очевидна бездіяльність відповідача, а у разі незастосування заходів забезпечення позову існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам позивача та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі.
Відповідач не подав відзиву на апеляційну скаргу позивача.
З урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною першою статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статтями 150-158 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі. Наявність такого інституту є однією з гарантій виконання рішення адміністративного суду і спрямовані на забезпечення принципу обов`язковості судових рішень.
Відповідно до частини другої статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Частиною першою статті 151 КАС України визначено, що позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, заборони відповідачу та іншим особам вчиняти певні дії. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень частини другої статті 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених частиною другою статті 150 КАС України.
Ухвала суду про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову не змінює обсягу прав та обов`язків сторін у спорі, а лише спрямована на виконання вимог статті 2 КАС України, на захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, та має тимчасовий характер - до вирішення спору по суті.
При розгляді заяви про забезпечення адміністративного позову суд надає оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв`язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення позову забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення.
Забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними або невжиття заходів щодо зупинення дії оскаржуваного позивачем рішення зумовить настання негативних та незворотних наслідків.
У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18 вказано, що суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому, застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.
Сама лише незгода заявника із діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання таких дій протиправними ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
В обґрунтування необхідності забезпечити позов, позивач зазначав, що є адвокатом та здійснює професійну діяльність на всій території України, а наявність у Реєстрі спірних відомостей про порушення правил військового обліку та розшук фактично створює постійну загрозу затримання Позивача під час виконання ним професійних обов`язків. У разі затримання та доставлення Позивача до будь-якого ТЦК та СП до моменту вирішення справи по суті фактично будуть реалізовані наслідки тих дій, законність яких є предметом судового оскарження. Крім того, внесення до реєстру Резерв+ нових відомостей щодо нього під час розгляду справи може призвести до виникнення нових негативних наслідків та ускладнити виконання майбутнього судового рішення.
Твердження позивача щодо імовірності його призову на військову службу під час мобілізації в особливий період, та набуття ним юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, базуються на очевидній неправомірності дій відповідача, проте такі аргументи потребують перевірки в ході судового розгляду справи по суті.
Посилання позивача на те, що відповідач оголосив його в розшук, що створює щоденну, реальну та безпосередню загрозу протиправного адміністративного затримання, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.
Так, порушення правил військового обліку - це невиконання або неналежне виконання встановлених законодавством вимог щодо реєстрації, оновлення даних та виконання обов`язків військовозобов`язаними, призовниками, а також резервістами. Такі дії можуть виражатися у непостановці на облік, несвоєчасному оновленні даних, ухиленні від медичних оглядів чи військової служби, а також у порушеннях з боку роботодавців тощо.
У разі виявлення порушення особою правил військового обліку така особа підлягає притягненню до адміністративної відповідальності.
У разі виявлення порушення правил військового обліку районні (міські) ТЦК та СП звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції (у разі неможливості складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення) для доставлення особи, яка скоїла адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП, з метою складення протоколу про адміністративні правопорушення, до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому ця особа перебуває (повинна перебувати) на військовому обліку. Після отримання такого звернення органи поліції здійснюють розшук та доставлення особи до ТЦК та СП для складення протоколу про вчинення адміністративного правопорушення.
Таким чином, відмітка в електронному військово-обліковому документі про порушення правил військового обліку означає, що ТЦК звернувся до органів поліції щодо доставлення громадянина за вчинення адміністративного правопорушення для складення протоколу про вчинення адміністративного правопорушення та винесення постанови про притягнення до відповідальності, а не з метою доставлення до центру задля подальшої мобілізації.
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає передчасним та необґрунтованими посилання позивача на те, що відносно нього відповідач може прийняти рішення про призов на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби, що може унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав.
Оскільки суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому, можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача, оскільки заявником не надано належних доказів та обґрунтувань того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду, позивач не подав.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий | | | Залімський І. Г.
Судді | | | Мацький Є.М.    Сушко О.О.