ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/14657/25
адміністративне провадження № К/990/40394/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів: Жука А.В., Мацедонської В.Е.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дубка Сергія Миколайовича 
на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року (головуючий суддя - Радчук А.А.)
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року (головуючий суддя - Градовський Ю.М., судді: Бітов А.І., Єщенко О.В.)
у справі № 420/14657/25 
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. 
I. ПРОЦЕДУРА
1. У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не застосуванні пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній з 29 січня 2020 року при обчисленні в період з 04 серпня 2020 року по 31 березня 2025 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме не визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,14 вказаної постанови;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та доплатити за період з 04 серпня 2020 року по 31 березня 2025 року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обчисливши їх із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній з 29 січня 2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01 січня 2020 року, Законом України від 15 грудня 2020 року № 1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 01 січня 2021 року, Законом України від 02 грудня 2021 року № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, Законом України від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року, Законом України від 09 листопада 2023 року № 3460-ІХ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на 01 січня 2024 року, Законом України від 19 листопада 2024 року № 4059-ІХ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» на 01 січня 2025 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.
2. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду; адміністративний позов в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року до 07 лютого 2025 року повернуто позивачу на підставі частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Адміністративний позов в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 04 серпня 2020 року по 18 липня 2022 року, з 08 лютого 2025 року по 31 березня 2025 року - прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
3. Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції в частині повернення позову, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
4. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог залишено без змін.
5. 03 жовтня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Дубка С.М. на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року у справі № 420/14657/25. Заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, направити справу для розгляду до суду першої інстанції в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 07 лютого 2025 року.
6. Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. 
II. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
7. Суд першої інстанції залишаючи позовну заяву без руху виходив з того, що позивачка пропустила тримісячний строк звернення до суду в частині позовних вимог про нарахування та виплату грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 31 січня 2025 року.
8. Як зазначив суд першої інстанції, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 31 січня 2025 року почався 01 липня 2023 року, а тому останнім днем звернення до суду з вказаними позовними вимогами є 30 вересня 2023 року. При цьому, до суду позивачка звернулася з позовом 12 травня 2025 року. 
9. Таким чином, суд першої інстанції запропонував усунути недоліки шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог про перерахунок та виплату за період з 19 липня 2022 по 31 січня 2025 року сум грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань із застосуванням прожиткового мінімуму, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якій вказати причини поважності (у разі їх наявності) пропуску строку звернення до суду та надати належні докази цьому.
10. Відмовляючи у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду та повертаючи адміністративний позов в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року до 07 лютого 2025 року на підставі частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги за період з 19 липня 2022 року регулюється чинною редакцією частини першої статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
11. За висновками суду першої інстанції, до правовідносин, що є предметом спору у даній справі, підлягає застосуванню частина перша статті 233 КЗпП України, відповідно до якої тримісячний строк починає відлік дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Так, при отриманні грошового забезпечення за кожний місяць проходження служби позивач повинен був дізнатися про порушення права на виплату грошового забезпечення у належному розмірі, отже строк звернення до суду в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати посадового окладу та окладу за військове звання шляхом визначення його розміру за допомогою множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,14 вказаної постанови, сплинув.
12. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив, що ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, яка на даний час проходить військову службу. Відтак, до спірних правовідносин необхідно застосовувати частину першу статі 233 КЗпП України, а не частину другу, у зв`язку із чим, суд апеляційної інстанції дійшла висновку, що ОСОБА_1 повинна була дізнатись про порушення своїх прав на наступний день після надходження відповідних коштів грошового забезпечення на картковий рахунок в кінці кожного місяця за спірний період.
13. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що звертаючись 07 травня 2025 року (дата направлення конверту) до суду з адміністративним позовом, ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду щодо спірних правовідносин за період з 19 липня 2022 року по 07 лютого 2025 року, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позовних вимог за вказаний період.
III. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
14. В обґрунтування касаційної скарги скаржник вказує на порушення судами попередніх інстанцій процесуального законодавства в частині початку відліку строку звернення до суду.
15. Скаржник зазначає, що про нараховані за час служби суми грошового забезпечення позивачка дізналася в травні 2025 року з відповіді на адвокатський запит, зі змісту якої вбачається, що відповідач невірно виплачував грошове забезпечення. Отже, відлік тримісячного строку звернення до суду розпочався з травня 2025 року. Позов надіслано до суду в травні 2025 року, тобто в межах тримісячного строку звернення до суду, з моменту повідомлення про виплачені за час служби суми.
16. Водночас, скаржник зазначає, що зі змісту статті 233 КЗпП України вбачається, що працівник має право звернутися до суду із заявою про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строку з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
17. Також скаржник звертає увагу на те, що отримання грошового атестату не є належним доказом повідомлення про порушене право, а тому відлік строку звернення до суду не може розпочинатися з моменту отримання грошового атестату.
18. Скаржник просить врахувати, що відповідно до наказу командувача оперативного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 29 грудня 2022 року № 42 з 29 грудня 2022 року позивачка залучена до безпосередньої участі в бойових діях. Вказані обставини не залежать від її волевиявлення та не давали змоги звернутися до суду раніше. 
19. У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін. Зазначає, що позивачка пропустила установлений частиною першою статті 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 20 липня 2022 року по 30 червня 2023 року. Наголошує, що у цій справі вирішується трудовий спір про стягнення грошового забезпечення в належному розмірі і строк звернення з таким позовом установлений частиною першою статті 233 КЗпП України та становить три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 
IV. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
20. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити таке.
21. Касаційне провадження у справі відкрите з підстави оскарження судового рішення, зазначеної в частині другій статті 328 КАС України, та посилання представника позивачки у касаційній скарзі на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.
22. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, колегія суддів виходить із такого.
23. Спір у цій справі виник у зв`язку з протиправними, на думку позивачки, діями відповідача щодо нарахування та виплати їй грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року до 07 лютого 2025 року.
24. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
25. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
26. Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
27. Таким чином, для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
28. При цьому законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
29. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
30. Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
31. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не бачить підстав відступати від указаної правової позиції у межах цієї справи та надалі зауважує таке.
32. За висновком судів попередніх інстанцій позивач в частині позовних вимог з 19 липня 2022 року до 07 лютого 2025 року пропустив тримісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України (у редакції зі змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX).
33. Верховний Суд зазначає, що у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) сформувала єдиний підхід до застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.
34. В означеній постанові Судова палата зазначила, що частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
35. Судова палата урахувала позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, яку неодноразово висловлював Конституційний Суд України, зокрема, у Рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
36. У підсумку Судова палата виснувала, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України в редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).
37. Варто зауважити, що у справі, яка розглядається, позивачку не було звільнено з військової служби.
38. Проаналізувавши доводи касаційної скарги, матеріали справи та мотиви, покладені в основу оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, варто наголосити, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають приписи саме частини першої статті 233 КЗпП України, відповідно до якої (у редакції, чинній на момент звернення позивачки до суду з цим позовом) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
39. Водночас Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
40. Так, Конституційний Суд України виходив з того, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.
41. Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку
42. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
43. Наведене свідчить, що Конституційний Суд України розмежував строкове регулювання звернення працівника, який перебуває у трудових відносинах, з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних йому виплат, і спеціальне регулювання, передбачене частиною другою статті 233 КЗпП України для спорів про виплату сум, що належать працівникові при звільненні. Неконституційною визнано саме частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. 
44. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка з 04 серпня 2020 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира від 31 березня 2025 року № 85 переведена до нового місця військової служби та виключена зі списків особового складу з 31 березня 2025 року. 
45. Отже, позивачка станом на час звернення до суду не була звільнена з військової служби, а продовжувала проходити військову службу.
46. За приписами частин першої та другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
47. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
48. У справі, що розглядається, рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з застосуванням частини першої статті 233 КЗпП України. Отже, на момент касаційного перегляду оскаржувані судові рішення ґрунтуються на застосуванні норми, яка втратила чинність у відповідній частині.
49. Ураховуючи те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із застосуванням частини першої статті 233 КЗпП України, яка Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, тому справа належить направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
50. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
51. Згідно із частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
52. Оскільки суди попередніх інстанції допустили неправильне застосування норм права, у зв`язку із чим дійшли передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачці, оскаржувані судові належить скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
53. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 345, 353, 359 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Дубка Сергія Миколайовича задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року у справі № 420/14657/25 скасувати.

Справу № 420/14657/25 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції - Одеського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
М.В. Білак
А.В. Жук 
В.Е. Мацедонська,
Судді Верховного Суду